Kada sam bio predsednik Američke Asocijacije Psihologa
pokušali su da me medijski edukuju
i susret koji sam imao sa CNN-om
sažima ono o čemu ću pričati danas,
a to je "11.ti razlog za optimizam."
Urednik Diskaverija nam je rekao njih deset,
ja ću vam dati 11.ti.
Tako su oni došli do mene, CNN, i rekli, "Profesore Selidžmen,
možete li nam reći nešto o stanju psihologije danas?
Želeli bismo da Vas intervjuišemo o tome." Odgovorio sam, "Sjajno."
A ona je rekla, "Ali ovo je CNN, tako da dobijate jako malo vremena."
Pitao sam, "Pa dobro, koliko ću dobiti reči?"
Odgovorila je, "Pa, jednu."
(Smeh)
Kamera je krenula i ona je rekla, "Profesore Selidžmen,
kakvo je stanje psihologije danas?"
"Dobro."
(Smeh)
"Rez. Rez. Tako neće ići.
Biće bolje da Vam ipak damo malo više vremena."
"Pa, koliko ću dobiti reči ovoga puta?" "Mislim, pa... Dobićete dve.
Doktor Selidžmen, kakvo je stanje psihologije danas?"
"Nije dobro."
(Smeh)
"Vidite, doktor Selidžmen,
vidimo da Vam baš i ne ide sa ovim medijem.
Ipak će biti najbolje da Vam damo još više vremena.
Ovoga puta imaćete tri reči.
Profesor Selidžmen, kakvo je stanje psihologije danas?"
"Nije dovoljno dobro." I o tome ću govoriti ovde.
Želim da kažem zašto je psihologija bila dobro, zašto nije bila dobro
i kako može postati dovoljno dobra u narednih deset godina.
I kao poređenje, želeo bih da kažem istu stvar i o tehnologiji,
zabavi, dizajnu, zato što mislim da je suština vrlo slična.
Pa zašto je psihologija bila dobro?
Više od 60 godina, psihologija je radila u okvirima bolesničkog modela.
Pre deset godina, prilikom jednog leta
predstavio sam se čoveku koji je sedeo do mene i rekao mu čime se bavim
i on se odmakao.
Potpuno ispravno, jer se govorilo
da psihologija samo traži ono što nije u redu sa tobom. "Uočite ludaka."
A sada kad kažem ljudima čime se bavim, oni mi prilaze.
Ono što je bilo dobro u vezi sa psihologijom,
u vezi sa 30 milijardi vrednom investicijom NIMH-a (Nacionalni Institut za Mentalno Zdravlje),
u vezi postojećeg "modela bolesti",
u vezi onoga što ja podrazumevam pod psihologijom,
jeste to da pre 60 godina nijedna od bolesti psihičke prirode nije bila izlečiva --
stanje je bilo jako maglovito.
A sada se 14 poremećaja može tretirati,
dva su izlečiva.
I druga stvar koja se desila jeste da se nauka razvila,
nauka o mentalnim bolestima.
Uspeli smo da tako nejasne koncepte bolesti kao što su depresija, alkoholizam,
merimo strogom preciznošću.
Moguće je napraviti klasifikaciju mentalnih poremećaja.
Moguće je razumeti uzročnike poremećaja.
Možemo pogledati kroz vreme iste ljude --
ljude, na primer, koji su genetski podložni shizofreniji,
i zapitati se koliki je doprinos sredine, a koliki genetike,
a potom izolovati treću varijablu
eksperimentalnim ispitivanjem mentalnih bolesti.
A najbolje od svega je to što smo uspeli da, u poslednjih 50 godina,
osmislimo medikamentozne i psihološke tretmane,
i potom smo mogli da ih rigorozno ispitujemo
u nasumično izabranim grupama kontrolisanim placebom --
izbaciti stvari koje nisu radile, zadržati stvari koje aktivno jesu.
I zaključak svega toga je to što su psihologija i psihijatrija, u poslednjih 60 godina,
učinile nesrećne ljude manje nesrećnim.
Mislim da je to fenomenalno. Jako sam ponosan na to.
Ali ono što nije dobro, posledice toga, su tri stvari.
Prva je vezana za moral --
da su psiholozi i psihijatri stali u službu istraživanja žrtava i patologije;
da je naš pogled na ljudsku prirodu bio takav da ako neko ima problem, to verovatno znači da mu je cigla pala na glavu.
Zaboravili smo da ljudi prave izbore i donose odluke.
Zaboravili smo na odgovornost. To je bila prva cena.
Druga je da smo zaboravili na vas ljudi.
Zaboravili smo na poboljšavanje normalnih života.
Zaboravili smo na misiju da treba da učinimo ljude koji su relativno bez problema srećnijim,
ispunjenijim, produktivnijim, a "genijalac", "visoko talentovan", su postale "prljave" reči.
Niko ne radi na tome.
I treći problem u vezi sa tim postojećim modelom "bolesti" jeste da,
u našoj trci da učinimo nešto za ljude koji imaju problema,
u našoj trci da učinimo nešto kako bi popravljali štete,
nikada nam nije palo na pamet da razvijemo neke intervencije
kako bismo učinili ljude srećnijim, neke pozitivne intervencije.
Tako da to nije bilo dobro.
I upravo je to navelo ljude kako što su Nensi Etkof, Den Gilbert,
Majk Čiksenmaji i mene da počnemo da radimo na nečemu što ja zovem pozitivna psihologija,
koja ima tri cilja.
Prvi je da psihologija treba da bude podjednako zabrinuta
za ljudsku čvrstinu koliko i za bolest.
Podjednako usmerena na izgradnju te čvrstine koliko i na popravljanje štete.
Trebalo bi da bude zainteresovana za one najbolje stvari u životu
i trebalo bi da radi na onim stvarima koje ljudski život čine ispunjenijim
kao i da se bavi genijima i načinima za odgoj visoko talentovanih.
Tako smo u proteklih 10 godina, i nadam se i u budućnosti,
imali prilike da vidimo početke nauke o pozitivnoj psihologiji:
nauke o tome šta život čini zbilja vrednim življenja.
Ispostavlja se da možemo meriti različite oblike sreće.
I svako od vas, besplatno, može otići na taj vebsajt
i uraditi čitav spektar testova koji mere sreću.
Možete proveriti kako stojite sa pozitivnim emocijama, na primer,
kakav je vaš flow (vrsta emocije - vrhunsko zadovoljstvo), u odnosu na desetine hiljada drugih.
Kreirali smo pandan dijagnostičkog priručnika mentalnih bolesti:
klasifikaciju snaga i vrlina u odnosu na to
kako su definisane, kako ih dijagnostikovati,
šta ih čini i šta im stoji na putu.
Ustanovili smo da možemo da otkrijemo uzročnike pozitivnih stanja,
veze između aktivnosti leve hemisfere
i aktivnosti desne kao uzročnike stanja sreće.
Proveo sam život radeći sa ekstremno nesrećnim ljudima,
i postavljao sam pitanje,
kako se ekstremno nesrećni ljudi razlikuju od vas?
I počevši od pre šest godina, zapitali smo se oko ekstremno srećnih ljudi,
na koji način se oni razlikuju od ostalih?
I ispostavilo se da postoji odgovor.
Oni nisu religiozniji, nisu boljeg zdravstvenog stanja,
nemaju više novca, ne izgledaju ništa bolje,
ne dešava im se više dobrih nego loših stvari.
Ali u jednoj stvari se razlikuju: oni su ekstremno socijalni.
Ne sede na seminarima nedeljom ujutro.
(Smeh)
Ne provode vreme u samoći.
Svako od njih je u romantičnoj vezi
i svako od njih ima puno prijatelja.
Ali malo opreza ovde. Ovo su samo korelacioni podaci, nisu uzročni,
i radi se o sreći u holivudskom smislu o kojoj ću govoriti:
stanju razdraganosti i kikotanja i opšte veselosti.
Ali sugerisaću vam za trenutak da to nije ni približno dovoljno.
Otkrili smo da je moguće početi sa traženjem intervencija tokom vekova,
od Bude do Tonija Robinsa.
Predloženo je oko 120 intervencija
koje navodno čine ljude srećnijim.
Našli smo da smo u stanju da radimo na mnogima od njih,
i izneli smo jedno istraživanje
efikasnosti i efektivnosti.
A to je, koja od njih čini ljude dugoročno srećnim?
Za nekoliko minuta reći ću vam nešto o tim rezultatima.
Ali ishod ovoga jeste da misija koju ja želim da psihologija ima,
uz svoju misiju vezanu za izlečenje mentalno obolelih,
i uz misiju da učini nesrećne ljude manje nesrećnim,
jeste da li psihologija zbilja može učiniti ljude srećnijim?
A da bih postavio to pitanje -- sreća nije reč koju tako često koristim --
moramo da je raščlanimo na ono što ja smatram da je moguće da se ispituje kada je sreća u pitanju.
Mislim da postoje tri različita --
a zovem ih različita zato što ih čine različite intervencije,
moguće je imati jednu pre nego drugu --
tri različita srećna načina življenja.
Prvi srećni oblik života je zadovoljan život.
To je život u kome imate najviše moguće pozitivnih emocija,
i sposobnosti koje to pojačavaju.
Drugi oblik jeste angažovani život:
život na poslu, roditeljstvo, ljubav, slobodno vreme.
O tome je Aristotel govorio.
I treći oblik, život koji je ispunjen smislom.
Želim da pričam po malo o svakom od ovih oblika života
i šta mi znamo o tome.
Prvi oblik je zadovoljan život i najjednostavniji način za njegovo postizanje,
jeste da imate zadovoljstava što je moguće više,
što više pozitivnih emocija
i naučenih veština kojima ćete to pojačati
i razvući to stanje kroz prostor i vreme.
Ali takav život vuče za sobom tri nusprodukta
i to iz razloga što psihologija nije "srećologija" i zato što se ne završava tu.
Prva mana je ta što se ispostavlja da je zadovoljstvo životom,
vaš doživljaj pozitivnih emocija, naslednog karaktera,
oko 50 procenata je nasledno i u suštini nepromenljivo.
Tako da različiti trikovi koje Metju [Ričard], ja i ostali znamo
o povećanju pozitivnih emocija u vašem životu
uzimaju samo 15 do 20 procenata udela.
Druga mana je ta da su pozitivne emocije stvar navike. Na njih se brzo navikne.
To je nešto nalik francuskom sladoledu, kada ga prvi put probate ukus je 100 procentan;
do trenutka kada ga probate šesti put, čarolija je nestala.
I, kao što sam spomenuo već, nije previše podložna uticajima.
A to vodi onom drugom obliku života.
Moram vam reći nešto o mom prijatelju, Lenu,
da bih vam objasnio zašto je pozitivna psihologija više od pozitivnih emocija,
više od postizanja zadovoljstva.
Na dva od tri bitna aspekta života, kada je Len imao 30 godina,
Len je bio neverovatno uspešan. Prvi aspekt se ticao posla.
Kada je imao 20, bio je prodavac opcija (finansijskih derivativa).
Kada je imao 25, bio je multimilioner
i na čelu kompanije koja je trgovala opcijama.
Drugo, u igri: bio je nacionalni šampion u bridžu (igri kartama).
Ali na trećem važnom aspektu života, ljubavi, Len je imao neizmerne promašaje.
A razlog tome je taj što je Len bio hladan kao led.
(Smeh)
Len je introvert.
Amerikanke sa kojima je Len izlazio su mu govorile,
"Uopšte nisi zabavan. Nemaš pozitivnih emocija. Gubi se."
Len je bio dovoljno imućan da je mogao sebi priuštiti psihoanalitičara sa Park Avenije,
koji je pet godina protraćio pokušavajući da pronađe kakvu seksualnu traumu
koja je nekako zaključala pozitivne emocije unutar njega.
Ali ispostavilo se da nije u pitanju nikakva seksualna trauma.
Ispostavilo se da... Len je odrastao na Long Ajlandu
i igrao je i gledao fudbal, igrao je bridž...
Len je u poslednjih pet procenata onoga što zovemo pozitivni afektivitet.
Pitanje je, da li je Len nesrećan? Želim da kažem ne.
Suprotno onome šta nam psihologija govori o donjih 50 procenata
ljudi na lestvici pozitivnog afektiviteta,
mislim da je Len jedan od najsrećnijih osoba koju poznajem.
On nije predodređen paklu nesrećnih
i to zbog toga što je Len, kao i većina vas, izuzetno sposoban za doživljaj "flow"-a.
Kada on stupi na pod American Exchange u 9:30 ujutro,
vreme se zaustavlja za njega. I stoji dok god zvonce ne označi kraj.
Kada se prva karta odigra,
pa do isteka desetog dana, dok se takmičenje ne završi, vreme se zaustavlja za Lena.
A to je upravo ono o čemu je Majk Čiksenmaji govorio,
o flow-u i njegovom razlikovanju od običnog zadovoljstva na veoma značajan način.
Zadovoljstvo ima sled osećanja: znate da vam se to dešava. Tu su misli i osećanja.
Ali tokom flow-a, o čemu je Majk juče govorio, ne možete osetiti ništa.
Vi ste jedno sa muzikom. Vreme se zaustavlja.
Imate veoma intenzivnu koncentraciju.
I to je karakteristika onoga što mi mislimo da je dobar život.
I smatramo da postoji recept za to,
a to je saznanje o tome koje su tvoje najveće mogućnosti.
I ponovo, postoji validan test
o tome koje su tvojih pet najvećih sposobnosti/prednosti.
A potom reorganizujete svoj život da bi to iskoristili najbolje moguće.
Reorganizujete svoj posao, ljubav,
igre, prijateljstva, roditeljstvo.
Samo jedan primer: jedna osoba sa kojom sam radio, radila je kod Genardija.
Mrzela je svoj posao.
Radila je tokom celog svog studiranja.
Njena najveća prednost je bila socijalna inteligencija,
tako da je reorganizovala svoj posao tako da susreti sa njom
doprinesu ulepšavanju dana mušterijama.
E sada očigledno je da nije uspela.
Ali ono što je ona uradila jeste da je upotrebila svoje najveće prednosti,
i reorganizovala posao što je moguće više.
Ono što se dobije iz toga nije više smeha.
Nećete izgledati kao Debi Rejnolds.
Nećete se mnogo kikotati. Ono što dobijate je veća udubljenost.
To je druga staza. Prva je - pozitivne emocije.
Druga je eudemonijski (božanstveno blaženi - kod starih Grka) flow.
I treća staza je značenje.
Ovo je, tradicionalno, najvredniji aspekt sreće.
A značenje u ovom smislu se sastoji od -- veoma slično eudemoniji,
sastoji se od saznanja o tome koje su vam najveće prednosti i njihove upotrebe
da bi ste se predali nečemu što je veće od vas samih.
Spomenuo sam da za sva ova tri oblika života, zadovoljni život,
dobar život, život ispunjen smislom, ljudi sada naporno rade na pitanju,
da li postoje stvari koje zauvek menjaju te živote?
A deluje da je odgovor pozitivan. Daću vam neke primere toga.
Radi se na rigorozan način.
Radi se na isti način kao što se rade testovi na tabletama da bi se videlo da li zaista rade.
Tako da imamo ispitivanje u kontrolisanim uslovima, placebo kontrolu,
dugoročne studije sa različitim intervencijama.
I samo da prikažem neke intervencije koje smo pronašli da imaju efekta,
kada smo podučavali ljude o zadovoljnom životu,
kako da imaju više zadovoljstva u životu,
jedan od zadataka jeste da se preduzmu najbolje veštine
i jedan lep dan je osiguran.
Sledeće subote uredite i dizajnirajte jedan lep dan
i upotrebite punoću svog uma i svoje prednosti da povećate zadovoljstvo.
Možemo vam dokazati takvim načinom da je zadovoljan život uvećan.
Poseta zahvalnosti. Želim da svi to uradite sada sa mnom.
Zatvorite oči.
Želim da se setite nekoga ko je uradio nešto izuzetno važno
što je promenilo vaš život na bolje
i kome se nikada niste zahvalili kako treba.
Ta osoba treba da bude živa. U redu.
Sada možete otvoriti oči.
Nadam se da svi imate takvu osobu.
Vaš zadatak kada učite o poseti zahvalnosti
jeste da napišete pismo od 300 reči toj osobi,
pozovete je,
pitate da li joj možete doći u posetu, ne kažete razlog, pojavite se na vratima,
pročitate pismo -- svi plaču kada se ovo desi --
i ono šta se dešava jeste da kada testiramo te ljude nedelju dana kasnije, mesec dana kasnije,
tri meseca kasnije, oboje su srećniji i manje depresivni.
Drugi primer je sastanak snaga u kom nalazimo parove
i navodimo ih da identifikuju svoje najveće snage na testu
i potom da organizuju veče u kom će oboje koristiti svoje najveće snage,
otkrili smo da je ovo osnaživač veze.
I zabava nasuprot filantropije.
Ali vrlo je emotivno biti u grupi kao što je ova,
u kojoj je toliko vas preokrenulo svoje živote u pravcu filantropije.
Moji studenti i ljudi sa kojima radim nisu otkrili ovo,
tako da imamo ljude koji rade nešto altruistično
i nešto zabavno, kao kontrast tome.
I ono što se otkrije jeste da kada radite nešto zabavno,
to ima kvadratno talasno kretanje.
Kada uradite nešto filantropski da pomognete drugoj osobi, to traje i traje.
To su bili primeri pozitivnih intervencija.
Sledeća od poslednjih stvari koje hoću da vam kažem je
da smo mi zainteresovani za to koliko su ljudi zadovoljni životom
i to je zapravo ono što vas čini takvima. I to je naša ciljana varijabla.
Postavljamo pitanje koje je funkcija tri različita života,
koliko životnog zadovoljstva dobijate?
Tako smo pitali -- a to smo uradili sa 15 ponavljanja uključivši hiljade ljudi --
u kojoj meri potraga za zadovoljstvom,
potraga za pozitivnim emocijama, zadovoljnim životom,
potraga za obavezivanjem, za momentima u kojim se vreme zaustavlja,
i potraga za smislom, doprinosi opštoj životnoj satisfakciji?
Rezultati su nas iznenadili, bili su u suprotnosti onome što smo mislili.
Ispostavilo se da potraga za zadovoljstvima ne doprinosi životnoj satisfakciji.
Potraga za smislom je najjača.
Potraga za obavezivanjem je takođe veoma jaka.
Tamo gde zadovoljstvo ima doprinos, jeste na mestima gde imate prisutno i obavezivanje
i smisao, tako da je zadovoljstvo onda samo višnja na šlagu torte.
Tako da ispunjen život, ukoliko imate sva tri aspekta, veći je od pojedinih elemenata koji ga čine.
Isto tako, ako nemate nijedan od ova tri,
prazan život, proizvod je manji od njegovih pojedinih delova.
Ono što se mi pitamo sada je
da li ista veza - fizičko zdravlje, bolest,
koliko dugo živite i produktivnost - prati ista povezanost?
To jest,
da li je produktivnost funkcija pozitivnih emocija, obavezivanja i smisla?
Da li je zdravlje funkcija pozitivnog angažovanja,
zadovoljstva i smisla u životu?
Tu je i razlog za mišljenje da bi odgovor na to mogao da bude da.
Kris je rekao da poslednji govornik ima priliku da integriše sve što je čuo,
tako da je ovo bilo neverovatno za mene. Nikada nisam bio na sličnom skupu.
Nikada nisam video govornike koji se protežu toliko izvan sebe,
što je jedna izuzetna stvar.
Ali sam otkrio da je problem psihologije sličan
problemima tehnologije, zabave i dizajna na sledeći način.
Svi znamo da tehnologija, zabava i dizajn
mogu biti i jesu, upotrebljivani za destruktivne namene.
Takođe znamo da tehnologija, zabava i dizajn
mogu biti upotrebljeni da smanje nesreću.
I uzgred, distinkcija između smanjenja nesreće
i građenja sreće je izuzetno važna.
Mislio sam, kada sam postao terapeut pre trideset godina,
da ukoliko budem dovoljno dobar da učinim da neko ne bude depresivan,
da ne bude anksiozan, da ću ga učiniti srećnim.
Nikada to nisam otkrio. Otkrio sam da najbolje što ćeš ikada uraditi jeste da to svedeš na nulu.
Ali oni su onda bili prazni.
I ispostavilo se da su sposobnosti za sreću, sposobnosti za zadovoljan život,
za obavezivanje, za smisao,
drugačije od sposobnosti za oslobađanje od nesreće.
Tako se istovetne stvari drže
sa tehnologijom, zabavom i dizajnom, verujem.
Moguće je da se ova tri pokretača našeg sveta
upotrebe da povećaju sreću, da povećaju pozitivne emocije,
i tipično je da se koriste na takav način.
Kada jednom raščlanite sreću na način na koji sam ja to učinio,
ne samo pozitivne emocije -- to nije ni izbliza dovoljno --
postoji flow u životu i postoji smisao.
Kao što nam je Loreli rekla,
dizajn, a ja mislim i zabava i tehnologija,
takođe mogu biti upotrebljeni da povećaju smisao i obavezivanje u životu.
Kao zaključak, 11.ti razlog za optimizam,
pored svemirskog lifta,
jeste da ja mislim da sa tehnologijom, zabavom i dizajnom,
možemo povećati količinu
ljudske sreće na planeti.
I ukoliko tehnologija može u sledećoj dekadi ili dve povećati zadovoljstvo životom,
dobar život i život ispunjen smislom, to će biti dovoljno dobro.
Ukoliko zabava može biti preusmerena takođe na povećanje pozitivnih emocija,
značenja, eudemonije, to će biti dovoljno dobro.
I ako dizajn može povećati pozitivne emocije,
eudemoniju, i flow, i smisao,
sve ono što radimo zajedno biće dovoljno dobro. Hvala vam.
(Aplauz)