Ззовні здавалося,
що Джон усе має в житті.
Він щойно підписав контракт
про продаж своєї квартири у Нью-Йорку,
отримавши прибуток зі шістьма нулями,
хоча він придбав це житло лише п'ять років тому.
В університеті, де Джон здобув ступінь магістра,
йому щойно запропонували посаду викладача,
що означало не лише зарплатню,
але й соціальні переваги, можливо вперше в житті.
Та все ж, незважаючи на успіхи,
Джон намагався зі всіх сил
побороти наркозалежність і важку депресію.
У ніч на 11 червня 2003 року
він виліз на
огорожу Мангеттенського мосту
і кинувся вниз у стрімкий потік.
Дивовижно,
ні, навіть, неймовірно,
але він вижив.
У результаті падіння, він покалічив праву руку,
потрощив кістки,
пошкодив легені,
то непритомнів, то приходив до тями;
його несло течією вниз по Іст Рівер,
під Бруклінський міст,
аж поки він не опинився біля порому, що прямував до Стейтен Айленду.
Там його помітили пасажири,
які почули стогони,
та повідомили капітана,
який, в свою чергу, повідомив берегову охорону,
яка витягла Джона з Іст Рівер
і доправила до лікарні Бельвью.
Власне тут і починається наша історія.
Коли Джон заприсягнувся
повернутися до нормального життя,
спочатку у фізичному плані, а потім в емоційному,
та, врешті, в духовному,
він зрозумів, що насправді є зовсім мало способів
допомогти таким людям
як він.
Згідно з дослідженнями,
дев'ятнадцятьом з двадцяти людей,
які намагалися покінчити життя самогубством,
це не вдалось.
Проте ті, кому не вдалося,
мають у 37 разів більше шансів
довести до кінця другу спробу.
Дійсно,
ці люди становлять найбільшу групу ризику,
і є дуже мало способів підтримати їх.
То що ж ми маємо:
коли людина вирішує повернутися до нормального життя,
через наші табу щодо суїциду,
через те, що ми не знаходимо потрібних слів,
ми часто просто мовчимо.
Це веде до ізоляції,
у якій опиняються такі як Джон.
Я чудово знаю Джонову історію,
тому що Джон - це я.
І саме сьогодні
я вперше привселюдно
розповідаю
про все, що мені довелося пережити.
Але після того, як мій улюблений вчитель у 2006 році
та добрий приятель минулого року заподіяли собі смерть,
я зрозумів під час минулорічного TEDActive -
далі мовчати не можна.
Я переступив через табу,
щоб обговорити ідею, яку варто поширювати:
людям,
які прийняли нелегке рішення
та повернулися до життя,
слід допомагати.
Як каже "Проект Тревора", все змінюється на краще,
все стає значно кращим.
Тепер я вирішив не мовчати,
а подивитися на все це по-іншому,
щоб заохотити і спонукати вас.
Якщо ви один із тих,
хто намагався покінчити життя самогубством,
або ж ви знаєте людей, які хотіли вкоротити собі віку –
не мовчіть - говоріть про це та намагайтеся допомогти.
Ця тема варта обговорення.
Це ідея, яку варто поширювати.
Дякую.
(Оплески)