הייתי רוצה לפתוח במילים: יוסטון, יש לנו בעיה.
אנחנו נכנסים לדור שני של חוסר התקדמות,
במובן של טיסה אנושית לחלל. למעשה, חלה נסיגה מצידנו.
קיים סיכוי גדול שנאבד את היכולת לעורר השראה בנוער של היום
לצאת ולהמשיך את המעשה המאוד חשוב הזה
שאנו, כזן עשינו מאז ומתמיד.
והוא שאינסטינקטיבית יצאנו
וטיפסנו מעבר למגבלות קשות, הלכנו לאזורים עויינים יותר,
וגילינו מאוחר יותר, אולי להפתעתנו, שבשל כך הצלחנו לשרוד.
ואני לא חושב
שזה מספיק טוב שיש לנו דור של צעירים
שחושב שזה בסדר לצפות לגרסה חדשה
של סלולרי עם מצלמת וידאו.
הם צריכים לצפות למחקר של אוזרים חדשים, הם צריכים לצפות להקמת מושבות חדשות,
הם צריכים לצפות לפריצות דרך. הם צריכים...
אנחנו צריכים לעורר בהם השראה, כי הם אלה שיובילו אותנו
ויעזרו לנו לשרוד בעתיד.
אני במיוחד מודאג ממה שנאס"א עושה כרגע עם דוקטרינת בוש החדשה
לחמש עשרה השנים הבאות -- אוי שיט, פישלתי.
יש לנו הוראות מאוד מפורשות לא להיכנס לפוליטיקה.
(צחוק)
הדבר שאנחנו מצפים לו --
(מחיאות כפיים)
הדבר שאנחנו מצפים לו
הוא לא רק לעורר השראה אצל ילדינו,
אלא שהתכנית כרגע היא אפילו לא לתת
לאנשים היצירתיים ביותר במדינה -- מהנדסי החלל
של בואינג ולוקהיד לקחת סיכונים ולנסות דברים חדשים.
אנחנו חוזרים לירח -- 50 שנה מאוחר יותר --
ואנחנו עושים זאת בכוונה ברורה לא ללמוד שום דבר חדש.
וזה מאוד מדאיג אותי. בכל אופן זה --
הבסיס למה שאני רוצה לחלוק איתכם היום
הוא בחזרה לנושא של לעורר השראה
אצל אלה שיהיו המנהיגים שלנו בעתיד.
זה הנושא המרכזי של 15 הדקות הבאות שלי כאן.
ואני מאמין שההשראה מתחילה כשאנחנו מאוד צעירים:
מגיל 3, ועד גיל 12, 14.
הדברים שהם מסתכלים עליהם זה הדבר הכי חשוב.
בואו נעשה סקירה מהירה על תעופה.
והיתה תקופה קצרה ונהדרת, בת 4 שנים,
שבה קרו דברים נפלאים.
זה התחיל ב-1908 כשהאחים רייט טסו בפריס, וכולם אמרו,
"היי, אני יכול לעשות את זה." רק מעט מאוד אנשים טסו
בשנת 1908. בתוך 4 שנים, ל-39 מדינות כבר היו מאות מטוסים,
אלפי טייסים. מטוסים הומצאו בתהליך של ברירה טבעית.
אתם יכולים לטעון שהמטוסים של היום מתוכננים בתיכנון אינטילגנטי,
אבל לא היה שום תכנון אינטילגנטי שבאמת שלט בתכנון המטוסים המוקדמים.
קרוב לוודאי שהיו לפחות 30,000 דברים שונים שנוסו,
וכשהם התרסקו והרגו את הטייס, אל תנסו את זה שוב.
אלה שטסו ונחתו בשלום
כי לא היו אז טייסים מיומנים
עם כישורי טיסה טובים, מטבע המצב.
אז אנחנו, על ידי כך שעשינו המון נסיונות, אלפי נסיונות,
בתקופת ה-4 שנים הזו, המצאנו את הרעיונות המרכזיים
שמשמשים למטוסים שטסים היום. וזו הסיבה שהם כ"כ בטוחים,
כי נתנו הרבה הזדמנויות למצוא מה טוב.
זה לא קרה בכלל בתעופת חלל.
היו רק שתי שיטות שנוסו -- שניים ע"י ארצות הברית, ואחת ע"י הרוסים.
ובכן, מי קיבל השראה באותה תקופה?
אוויאיישן וויק (שבועון תעופה) ביקשו ממני לערוך רשימה של מי שאני חשבתי
שהם היזמים העיקריים של 100 השנים הראשונות של התעופה.
ורשמתי את האנשים, ומאוחר יותר גיליתי שכל אחד מהם
היה ילד קטן בתקופת הרנסנס הנפלאה הזו של התעופה.
הדברים שקרו כשאני הייתי ילד קטן היו גם די כבדים.
התחיל עידן הסילון, התחיל עידן הטילים. פון בראון היה שם
מסביר איך להגיע למאדים -- וזה היה לפני ספוטניק.
זה היה בתקופה שהמאדים היה הרבה יותר מעניין
ממה שהוא עכשיו. חשבנו שיהיו שם חיות,
ידענו שיש שם צמחים, כי הצבעים משתנים,נכון?
אבל נאס"א דפקו הכל, כי הם שלחו את הרובוטים שלהם,
אבל הם הנחיתו אותם רק במדבריות.
(צחוק)
אם נתבונן במה שקרה -- הקו השחור מראה את מהירות הטיסה המירבית שהאדם הגיע אליה,
האדום מראה את המהירות המירבית של מטוסי הקרב
והקו הכחול מייצג את המטוסים המסחריים.
אפשר להבחין בקפיצה גדולה שקרתה כשאני הייתי ילד קטן,
ואני חושב שהיה לזה חלק בלתת לי את האומץ
לצאת ולנסות משהו שלאנשים אחרים לא היה האומץ לנסות.
ומה עשיתי כשהייתי ילד?
לא התעסקתי במכוניות ובבחורות ובריקודים.
וגם לא היו לנו סמים באותה תקופה. אבל אני התחריתי בבניית דגמי מטוסים.
במשך שבע שנים בזמן מלחמת וייטנאם
ביצעתי טיסות ניסוי עבור חיל האויר.
ואז נהניתי מאוד מלבנות מטוסים
שאנשים יכלו לבנות בבית.
ויש בערך 3,000 דגמים כאלה שטסים. אחד מהם, כמובן,
הוא ה-Voyager שיכול להקיף את העולם. הקמתי חברה נוספת ב-1982,
שהיא החברה שלי כיום.
ואנחנו פיתחנו יותר מסוג חדש אחד של מטוסים בכל שנה מאז 1982.
ויש הרבה מהם שאני לא יכול להראות לכם על השרטוט הזה.
המטוס הכי מרשים ביותר בכל הזמנים, לטעמי, תוכנן
רק 12 שנים אחרי מטוס הסילון המתפקד הראשון.
נשאר בשירות עד שכבר היה חלוד מדי כדי לעוף, ואז יצא משירות.
בשנת 98' חזרנו להשתמש במשהו שפותח ב-56'. מה?
רכב החלל המרשים ביותר בכל הזמנים, לטעמי,
היה ה-Grumman, רכב הנחיתה על הירח. הוא נחת על הירח,
המריא מהירח, לא היה צורך באנשי אחזקה,
זה די מגניב.
איבדנו את היכולת הזאת. נטשנו אותה ב-72'.
הדבר הזה תוכנן שלוש שנים אחרי שגאגרין טס לראשונה בחלל ב-1961.
שלוש שנים, ועכשיו אנחנו לא מסוגלים לעשות את זה.
מטורף. אם נדבר ממש בקצרה על מחזורי חידוש, בתהליכי צמיחה,
יש שלב של פעילות גבוהה, ואז התיישנות כשמגיע תחליף חדש.
התהליך הזה נוטה לקרות בכל 25 שנה.
במהלך 40 שנה סה"כ, עם תקופות חפיפה. אפשר ליישם את זה
על כל מיני סוגים של טכנולוגיות. הדבר המעניין הוא --
דרך אגב, מהירות, סליחה, הגברת מהירות הטיסה
הוא הכותרת של מחזורי החידוש האלה. אבל כאן אין כאלה.
לשני המטוסים החדשים האלה (Airbus 380, Boeing 787) אותה מהירות טיסה כמו שהיה ל-DC8 בשנת 1958.
והנה הבעיה. הבעיה היא שאתה לא מקבל מחזורי חידוש
אם הממשלה מפתחת ואם הממשלה משתמשת.
דוגמא טובה היא, כמובן, רשת DARPA.
בהתחלה השתמשו במחשבים לארטילריה, ואז לרשויות המס.
אבל כשאנחנו קיבלנו אותם, פתאום יש רמת פעילות גבוהה,
יש תועלת רבה. המגזר הפרטי חייב לעשות זאת.
תזכרו את זה.
אני חיפשתי מחזורי חידוש בחלל, ולא מצאתי אף לא אחד.
בשנה הראשונה, כשגאגרין יצא לחלל,
וכמה שבועות לאחר מכן אלן שפרד, היו חמש טיסות
מאוישות לחלל בעולם; בשנה הראשונה.
בשנת 2003, כל מי שהאמריקאים שלחו לחלל נהרג.
היו רק שלוש או ארבע טיסות לחלל ב-2003.
ב-2004 היו רק שתי טיסות: שתי טיסות סויוז
לתחנת החלל הבינלאומית המאויישת. אני הייתי צריך להטיס שלוש טיסות
משלי, במדבר מוהבי, עם קבוצה של כעשרים אנשים
כדי שיהיו סה"כ 5 טיסות,
שהיה אותו המספר אז, ב-1961.
אין צמיחה. אין פעילות. אין כלום.
זו תמונה שנלקחה מ-SpaceShipOne.
זו תמונה שנלקחה מטיסה במסלול.
המטרה שלנו היא לאפשר שתוכלו לראות את התמונה הזו וממש להינות ממנה.
היום אנחנו יודעים איך לעשות זאת עבור טיסות בתת-מסלול, לעשות את זה בטיחותי מספיק --
לפחות בטיחותי כמו חברות התעופה המוקדמות -- אז אפשר לבצע את זה.
ואני חושב שאני רוצה לדבר קצת על למה היה לנו את האומץ
לנסות דבר שכזה בתור חברה קטנה.
ובכן, קודם כל, מה הולך לקרות בהמשך?
התעשייה הראשונית תהיה בעלת נפח גדול, הרבה שחקנים.
יש חברה נוספת שהכריזה על עצמה רק בשבוע שעבר.
והתעשייה תהיה תת-מסלולית. והסיבה שזה חייב להיות תת-מסלולי
היא שאין פתרון בטיחותי מתאים
כדי להטיס את הציבור למסלול. הממשלה עושה זאת --
שלוש ממשלות עושות את זה כבר 45 שנה,
ועדיין, ארבעה אחוזים מכל האנשים שיצאו מהאטמוספירה נהרגו.
אתה לא רוצה לנהל עסק עם הישגים בטיחותיים שכאלה.
נפח התעשייה יהיה גדול מאוד; אנחנו מעריכים ש-100,000 איש יטוסו עד 2020.
אני לא יכול לומר לכם מתי זה יתחיל,
כי אני לא רוצה שהמתחרים שלי ידעו את לוח הזמנים שלי,
אבל אני חושב שברגע שזה יתחיל, אנחנו נמצא פתרונות.
ומהר מאוד אנחנו נראה בתי מלון במסלול.
ודבר שמאוד קל לבצע, שהוא לחלוף סביב הירח
ככה שיהיה לך את הנוף המגניב הזה. וזה יהיה ממש מגניב,
כי לירח אין בכלל אטמוספירה,
יהיה אפשר לבצע מסלול אליפטי ולפספס את הירח ב-3 מטרים אם רוצים.
זה הולך להיות כל כך כיף.
(צחוק)
אוקיי. המבקרים שלי אומרים "היי, רוטאן רק מבזבז
הרבה כסף של מליארדרים על שעשועים למליארדרים.
מה זה? זאת לא מערכת תחבורה, זה רק לכיף."
וזה הפריע לי עד שחשבתי על זה עוד קצת.
רק רגע. את מחשב אפל הראשון שלי קניתי ב-1978
וקניתי אותו רק כדי שאני אוכל להגיד, "לי יש מחשב בבית ולכם לא.
ומה הוא יכול לעשות? "בואו, אפשר לשחק Frogger." אוקיי.
(צחוק)
לא המחשב של הבנק או המחשב של לוקהיד,
המחשב הביתי היה רק למשחקים.
למשך עשור שלם זה היה רק שעשוע -- אפילו אנחנו לא ידענו מה עושים איתו.
אבל מה שקרה, זה שהיתה תעשייה גדולה,
התפתחות רחבה, שיפורים, ביצועים וכן הלאה,
והמחשבים הגיעו למספיק בתים, והיינו בשלים להמצאה חדשה.
והממציא נמצא כאן בקהל.
אל גור המציא את האינטרנט, ולכן,
הדבר שהשתמשנו בו במשך שנה שלמה -- סליחה,
עשור שלם בשביל הכיף, הפך להכל -- המסחר שלנו, המחקר שלנו,
התקשורת שלנו, ואם ניתן לחבר'ה מגוגל
לחשוב על זה עוד כמה סופי שבוע, נוכל להוסיף עוד תריסר דברים לרשימה.
ולא יעבור הרבה זמן לפני שלא נוכל לשכנע ילדים
שלא תמיד היו לנו מחשבים בבתים שלנו.
אז יש הגנה לשעשוע.
אוקיי, אני רוצה להראות לכם שרטוט די עמוס,
אבל בתוכו נמצא החיזוי שלי למה שהולך לקרות.
ודרכו גם להעלות עוד נקודה, הנה כאן.
יש קבוצה של אנשים שהתגייסו למטרה --
ואתם לא מכירים את כולם -- אבל אלה שבאו והתגייסו למטרה
הוקסמו כשהיו ילדים קטנים, בגילאי 3 עד 15 שנה,
על ידי הטיסות אל החלל ואל הירח,
ממש בתקופה הזאת.
פול אלן, אלון מאסק, ריצ'ארד ברנסון, ג'ף בזוס, משפחת אנסארי,
שעכשיו מממנים את העניין התת-מסלולי של הרוסים,
בוב ביגלו, תחנת חלל פרטית, וקארמאק.
האנשים האלה לוקחים כסף ומשקיעים אותו בתחום מעניין,
ואני חושב שזה הרבה יותר טוב משישקיעו אותו בתחום
של סלולריים טובים יותר או משהו כזה -- אבל הם משקיעים אותו
בתחום שיאפשר לנו להתקדם ליכולות האלה,
וזה יוביל אותנו לדבר הבאמת גדול הבא
וזה יאפשר לנו לנסות דברים חדשים. ואני חושב שבסופו של דבר
זה יאפשר לנו להתיישב במקומות אחרים ולמנוע את הכחדתנו.
הם קיבלו השראה מהתקדמות גדולה. אבל תסתכלו על ההתקדמות שבאה אחר כך.
יש כאן כמה דוגמאות.
מטוס הקרב עם הביצועים הטובים ביותר
היה ה-SR71. הוא עבר מחזור חיים שלם, נהיה חלוד מדי מכדי לעוף,
ויצא משירות. הקונקורד הכפיל את מהירות התחבורה התעופתית.
עבר מחזור חיים שלם בלי תחרות;
יצא משירות. ואנחנו שוב תקועים כאן
עם אותם ביצועים של מטוסי קרב
ומטוסי נוסעים שהיו לנו בשנות ה-50 המאוחרות.
אבל יש שם עכשיו משהו שיעורר השראה בילדים שלנו,
ואני מדבר על אם יש לכם תינוק עכשיו,
אם יש לכם ילד בן 10 עכשיו.
מה שיש שם זה משהו מאוד מעניין שהולך לקרות.
יחסית בקרוב, תוכלו לקנות כרטיס
ולטוס יותר גבוה ויותר מהר ממטוס הקרב
בעל הביצועים הטובים ביותר. דבר כזה מעולם לא קרה.
העובדה שהם תקועים כאן עם ביצועים מהסוג הזה
היא, אתם יודעים, בגלל שמנצחים מלחמה ב-12 דקות,
ולמה צריך משהו טוב יותר?
אבל אני חושב שכשאתם תתחילו לקנות כרטיסים ולטוס
טיסות תת-מסלוליות לחלל, מאוד בקרוב -- חכו רגע,
מה קרה פה, יהיו לנו מטוסי קרב
עם יכולות תת-מסלוליות, ומאוד בקרוב את זה.
אבל הדבר הדבר המעניין בקשר לזה הוא שהחבר'ה המסחריים ילכו על זה ראשונים.
אוקיי, אני מצפה למרוץ חלל קפיטליסטי חדש, ככה נקרא לזה.
אתם זוכרים שמרוץ החלל בשנות ה-60 היה על יוקרה לאומית,
כי הפסדנו את שתי אבני הדרך הראשונות.
טכנית לא הפסדנו אותם. העובדה שהיתה לנו החומרה
לשים משהו במסלול לוויני כשנתנו לפון בראון להטיס אותו,
אפשר לטעון שזה לא היה הפסד מבחינה טכנית.
ספוטניק לא היה הפסד מבחינה טכנית, אבל זה היה הפסד של יוקרה.
העולם ראה שאמריקה לא המובילה מבחינה טכנולוגית,
וזה היה דבר מאוד משמעותי.
ואז הטסנו את אלן שפרד מספר שבועות אחרי גאגארין,
לא חודשים או עשורים, או מה שלא יהיה. אז היתה לנו היכולת.
אבל אמריקה הפסידה. אנחנו הפסדנו. ולכן עשינו קפיצה גדולה כדי להתגבר על כך.
ובכן, שוב, מה שמעניין הוא שכבר הפסדנו
לרוסים בכמה אבני הדרך הראשונות.
אתה לא יכול לקנות כרטיס טיסה מסחרי לחלל באמריקה.
לא יכול. אתה יכול לקנות אותו ברוסיה.
אתה יכול לטוס על חללית רוסית. זה אפשרי
כי תכנית החלל הרוסית גוועת,
וזה משתלם להם לקבל 20 מליון פה ושם כדי שתתפוס להם מושב אחד.
זה מסחרי, אפשר להגדיר את זה כתיירות חלל. הם גם מציעים לצאת
לטיסה שתבצע חליפה סביב הירח, כמו שאפולו 8 עשתה.
100 מליון דולר -- היי, אני יכול לטוס לירח.
אבל, הייתם חושבים בשנות השישים,
כשמרוץ החלל היה בעיצומו,
שהדבר המסחרי והקפיטליסטי הראשון לעשות
לקנות כרטיס טיסה לירח יתאפשר בחומרה רוסית?
והאם הייתם מדמיינים, האם הרוסים היו מדמיינים,
שכשהם יטוסו לראשונה לירח בחומרה המתקדמת שלהם,
החבר'ה בפנים לא יהיו רוסים? אולי סביר שזה יהיה איזה
מליארדר יפני או אמריקאי? ובכן, זה מוזר, אתם יודעים, באמת מוזר.
אבל בכל מקרה, אני חושב שצריך לנצח אותם שוב.
אני חושב שמה שאנחנו נראה זה תעשיית חלל פרטית
מצליחה, מאוד מצליחה. בין אם אנחנו ראשונים או לא, לא ממש משנה.
הרוסים למעשה הטיסו מטוס תובלה על קולי לפני הקונקורד.
והם הטיסו מספר טיסות מטען, ואז הוציאו אותו משירות.
אני חושב שרואים את אותו סגנון של תבנית מקבילה
כשמציעים טכנולוגיה מסחרית.
אוקיי, נדבר מעט על התפתחות של טיסות מסחריות מאויישות לחלל.
הדבר הקטן הזה כאן אומר שיש פי 5
ממה שנאס"א תעשה עד 2020. אני רוצה לספר לכם, כבר עכשיו
יש בערך בין 1.5 ל-1.7 מליארד דולר
שמושקעים בתעופת חלל פרטית, שהם לא ממשלתיים בכלל,
כבר עכשיו, בכל העולם. אם תקראו או תחפשו בגוגל,
תמצאו בערך חצי מהסכום, אבל יש פי שתיים מזה
שהופקדו לצורך התעשייה -- עדיין לא הוצאו, אבל הופקדו
ושמתוכננים לשמש למספר שנים הקרובות. היי, זה די הרבה.
אבל אני מנבא, שעם כמה שהענף הזה הולך להיות רווחי --
והוא בהחלט הולך להיות רווחי כשמטיסים אנשים ב-200,000 דולר
במשהו שאפשר להפעיל בעשירית מהמחיר הזה,
או פחות -- זה הולך להיות מאוד רווחי.
אני מנבא, גם, שההשקעות שיזרמו לתוך הענף
יהיה בסביבות חצי ממה שמשלם המיסים האמריקאי
מוציא על הטיסות המאויישות של נאס"א.
וכל דולר שזורם לשם ינוצל בצורה יותר יעילה
בפקטור של בין 10 ל-15. ומה שזה אומר זה שלפני שנשים לב,
ההתקדמות של טיסות חלל מאויישות, ללא כספי מיסים,
יהיו ברמה של בערך פי 5
מהתקציב הנוכחי של נאס"א לטיסות מאויישות לחלל.
וזה בגלל שזה אנחנו. המגזר הפרטי.
אף פעם אסור לתת לממשלה לעשות דברים מהסוג הזה --
ואנחנו עושים את זה כבר הרבה זמן. הנאק"א, לפני שהם הפכו לנאס"א,
מעולם לא פיתחו מטוס נוסעים ומעולם לא הפעילו קו תעופה.
אבל נאס"א היא זו שמפתחת את הקו לחלל, מאז ומעולם,
והפעילה את הקו היחיד לחלל, אוקיי. ואנחנו נזהרנו מזה
בגלל שזה מפחיד אותנו. אבל החל מיוני 2004,
כשהראיתי שקבוצה קטנה ממש מסוגלת לעשות את זה,
יכולה להתחיל עם זה, הכל השתנה אחרי זה.
אוקיי, תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)