Мабуть, це і є результат глобалізації, коли можна знайти
бляшанку від Кока-Коли на піку Евересту чи буддійського монаха у Монтереї.
(Сміх)
Ось і я приїхав два дні тому з Гімалаїв за вашим добрим запрошенням.
І на хвильку я хотів би запросити вас також до самих Гімалаїв.
Щоб показати місце, де такі ж споглядальники, як я,
який починав з пізнання мікробіології в Інституті Пастера,
згодом знайшли свою путь у гори.
Ось декілька фоторафій, які мені пощастило зробити там.
Ось гора Кайлаш у Східному Тибеті - чудове місце.
Це - з провінції Марльборо.
(Сміх)
Це - бірюзове озеро.
Споглядальник.
Це - найжаркіший день року десь у Східному Тибеті, перше серпня.
У ніч напередодні ми розбили табір, і мої тибетські друзі сказали:
"Спатимемо надворі". І я спитав: "Чому? В нас достатньо місця у наметі".
Вони відповіли: "Так, але зараз же літо".
(Сміх)
А зараз ми поговоримо про щастя.
Як француз, я можу сказати, що є дуже багато французьких інтелектуалів,
які вважають, що щастя як таке зовсім не цікаве.
(Сміх)
Я тільки-но закінчив нарис на тему щастя, і з його приводу виникла суперечка.
І хтось написав коментар, в якім казав: "Не треба нав'язувати нам це гидке щастя".
(Сміх)
"Нам плювати на щастя. Ми воліємо жити з пристрастю.
Нам до вподоби злети та падіння життя.
Нам подобається страждання, тому що, коли воно вщухає, на хвилину нам стає дуже добре".
(Сміх)
Ось що я бачу з балкону мого скиту в Гімалаях.
Він десь два на три метри і я запрошую вас туди будь-коли.
(Сміх)
Отже, поговоримо про саме щастя чи то добробут.
І перш за все, незважаючи на те, що кажуть французькі інтелектуали,
здається, що жодна людна не прокидається вранці з думкою:
" А чи не простраждати мені весь день сьогодні"?
(Сміх)
Це означає, що якось, свідомо, чи ні,
безпосередньо чи опосередковано, одразу чи у перспективі,
все, що б ми не робили, на що б не сподівалися, про що б не мріяли,
якимось чином пов'язане з глибоким повним бажанням бути здоровим та щасливим.
Як сказав Паскаль, навіть шибеник шукає
припинення страждань. Просто це - його єдиний спосіб.
Але якщо подивитися на літературу, східну та західну,
ви знайдете неймовірну безліч визначень щастя.
Деякі люди кажуть, я вірив тільки у спогади з минулого,
уявлення майбутнього, ніколи у теперішнє.
Деякі люди кажуть, що щастя - це саме тепер;
це якість свіжості теперішнього моменту.
І потім Генрі Бергсон, французький філософ, сказав:
"Всі великі мислителі людства залишали щастя у тіні,
щоб кожний з них міг дати йому визначення у своїх власних термінах".
Все це було б чудово, якби це було лише вторинною турботою в чиємусь житті.
Але зауважте, якщо це щось, що має визначати
якість кожного моменту нашого життя,
тоді нам треба краще розуміти, що це, було б добре мати чіткість з цього приводу.
І можливо, саме через те, що ми нічого в цьому не розуміємо, часто,
незважаючи на те, що ми шукаємо щастя, воно, здається, відвертається від нас.
Незважаючи на те, що ми намагаємось уникнути страждання, здається, що ми рухаємося прямо до нього.
І такі враження можуть виникати через непорозуміння і плутанину.
Одна з найпоширеніших помилок - це те, що ми плутаємо щастя із задоволенням.
Але якщо поглянути на характеристики цих двох понять,
то задоволення завжди залежить від часу, середовища, місця.
Це щось, що змінює свою природу.
Чудове шоколадне тістечко: перше - надзвичайно смачне,
друге - не таке, з кожним наступним нас переповнює відраза.
(Сміх)
Це - природа речей. Ми втомлюємося.
Я був великим фаном Баха. Я часто грав його на гітарі.
Я можу слухати його два, три, п'ять разів.
Але якщо б мені довелося слухати його 24 години на день, це напевно б втомило мене.
Якщо вам дуже холодно, і ви підійдете до вогню, відчуття неймовірно приємні.
Але після деякого часу, ви віддаляєтесь від нього, через те, що полум'я починає пекти.
Ці відчуття ніби поступово зношуються, коли ми їх переживаємо.
І знову ж таки, воно може - також це щось, що ви -
це не щось, що випромінюється назовні.
Наприклад, ви можете відчувати сильне задоволення,
але інші люди поруч з вами можуть сильно страждати.
А що ж, тоді, щастя?
І щастя, звичайно, таке невизначене слово, тож зосередимося, наприклад, на добробуті.
Так ось я вважаю, що найкраще визначення згідно з поглядами буддизму,
що добробут - це не просто приємне відчуття.
Це - глибокий спокій та реалізація,
стан, що наповнює та просочує всі емоційні стани,
всі радощі та незгоди, які нам випадають.
Це може виявитися дивним для вас.
Чи дійсно ми можемо бути у стані цього добробуту і водночас сумувати? А чому ж ні?
Тому що ми говоримо про інший рівень.
Подивіться на хвилі, що напливають на берег.
Якщо ви знизу хвилі, ви досягаєте дна.
Ви вдаряєтесь об тверде каміння.
Якщо ви злітаєте на поверхню хвилі, ви у піднесенні.
І ви проходите шлях від піднесення до пригнічення - в цьому немає глибини.
Тепер уявіть відкрите море, яке може бути як прекрасний спокійний океан, як дзеркало.
Також на поверхні може бушувати шторм, але глибина океану залишається незмінно спокійною.
Тож як таке можливо?
Таким може бути лише суцільний стан, не просто швидкоплинна емоція чи відчуття.
Навіть радість - вона може бути початком щастя.
Але буває ще глузлива радість, коли ви радієте через чиїсь страждання.
Тож як ми відправляємось на пошуки нашого щастя?
Дуже часто ми шукаємо ззовні.
Нам здається, що якби нам вдалося зібрати це і те, всі умови,
щось, про що ми говоримо: "Все для щастя --
мати все, що треба для щастя".
Саме це речення свідчить про те, що щастя приречене до руйнації.
Мати все. Якщо хоч чогось не вистачає, воно розпадається.
Також, коли все йде не так, ми намагаємось полагодити все ззовні,
але наш контроль зовнішнього світу дуже обмежений, тимчасовий, і часто ілюзорний.
Тож погляньте на внутрішні умови. Невже вони не сильніші?
Чи не наш розум трансформує зовнішні умови у щастя чи страждання?
І чи це не сильніше?
Ми знаємо з власного досвіду, що ми можемо бути у місці, яке ми звемо "маленьким раємо",
але все-таки бути в ньому зовсім нещасними.
Одного разу Далай Лама був у Португалії,
і навколо велося дуже багато будівництв.
І одного вечора він сказав: "Подивіться, ви будуєте всі ці речі,
а чи не варто, також, будувати щось всередині"?
І додав: "Допоки ви не зробите це, навіть якщо в вас буде високотехнологічна оселя
на 100-му поверсі суперсучасної і комфортабельної будівлі,
якщо ви глибоко всередині нещасні,
все, що ви будете шукати - це вікно, з якого можна вистрибнути".
І навпаки, ми знаємо багато людей,
які в надзвичайно складних обставинах
спроможні зберігати спокій, внутрішню силу, внутрішню свободу, впевненість.
Тож якщо внутрішні умови сильніші,
звичайно, зовнішні умови теж мають певний вплив,
і дуже привабливо жити довше, здоровіше,
мати доступ до інформації, освіти, мати змогу подорожувати,
мати свободу. Все це дуже бажано.
Однак, цього замало. Все це - лише допоміжні умови.
Досвід, що трансформує все, знаходиться в розумі.
Тож коли ми запитуємо когось, як виплекати стан щастя,
внутрішні умови, і які умови руйнують щастя.
І для цього нам потрібно просто мати трохи досвіду.
Ми повинні усвідомити, що є деякі стани розуму,
які призводять до цього процвітання, до цього добробуту,
до того, що греки називали eudaimonia, процвітання.
Так само є стани, ворожі до добробуту.
І так само, коли ми дивимося з боку свого власного досвіду, переживання,
гніву, ненависті, заздрості, гордості, несамовитого бажанн, або сильного прагнення,
вони не залишають нас у хорошому стані.
Вони також шкідливі для щастя інших.
Тож ми можемо вважати, що чим більше вони захоплюють наш розум,
тоді, подібно до ланцюгової реакції, тим більше ми почуваємось нещасними та змученими.
З іншого боку, кожен десь глибоко в собі знає, що зробивши щось безкорисливе,
з відстані, так, щоб ніхто про це не знав,
ми можемо зберегти дитині життя, або зробити когось щасливим.
Нам не потрібне визнання. Нам не треба ніякої вдячності.
Сам факт, що ми це зробили, наповнює нас відчуттям вирівнювання з глибиною нашої природи.
І ми хотіли б бути саме такими весь час.
Тож чи можливо змінити наше буття, трансформувати наш розум?
Хіба ті негативні емоції, деструктивні відчуття, не є
притаманними природі нашого розуму?
Чи можлива зміна в наших емоціях, рисах характеру, настроях?
Для цього ми маємо запитати, а що саме таке природа розуму?
Якщо ми поглянемо на це з емпіричної точки зору,
у свідомості є головна властивість -
просто пізнавати, бути обізнаним.
Свідомість схожа на дзеркало, що відбиває абсолютно будь-які образи.
У дзеркалі можно бачити потворні, і водночас прекрасні обличчя.
Дзеркало все це відображає, але не заплямовується.
Воно не змінюється цими образами.
Подібно до цього, за кожною думкою
існує гола свідомість, чисте розуміння.
Дуже часто ми шукаємо ззовні.
Це - сама природа. Вона по суті не може бути заплямована ненавистю або заздрістю,
тому що, якби це завжди існувало - подібно до фарбника, який просякує всю тканину -
це, тим чи іншим чином, проявлялося б назовні.
Ми не завжди сердиті, заздрісні, або великодушні.
Тож через те, що основна суть свідомості -
це її чиста властивість пізнання, що відрізняє її від каменю,
існує можливість змін, тому що всі емоції швидкоплинні.
Існує підстава для тренування розуму.
Тренування розуму базується на ідеї, що два притилежних ментальнхих фактори
не можуть відбуватися одночасно.
Ваші почуття можуть змінитися від любові до ненависті.
Але ви не можете, в один і той самий час, по відношенню до того самого об'єкта,
людини, відчувати бажання завдати болю та зробити приємне.
Ви не можете одним і тим самим рухом привітати і вдарити.
Тож є природні антидоти до деструктивних емоцій,
які шкодять нашому добробуту.
І саме так ми маємо продовжувати. Радіти замість заздрити.
Відчувати внутрішню свободу замість одержимого бажання володіти.
Доброзичливість, любов замість ненависті.
Але, звичайно, в такому разі кожна емоція повинна мати антидот.
Інший спосіб - це знайти загальний антидот для всіх емоцій,
придивившись до самої природи.
Зазвичай, коли ми роздратовані, відчуваємо ненависть, або розчаруваня кимось,
чи одержимі чимось,
розум весь час повертається до цього об'єкта.
І кожного разу, коли він до нього повертається, це підсилює одержимість або роздратування.
І таким чином цей процес сам підживлює себе.
І саме тепер, замість уваги назовні, ми повинні подивитися всередину.
Зазирнути у суть роздратування.
Воно виглядає загрозливо, як хмара мусона, що готова пролитися грозовим дощем.
І нам здається, що хмара така тверда, що на ній можна сидіти, але якщо ми до неї дістанемось - це просто туман.
Так само, якщо ви поглянете на думку про роздратування,
вона зникне, як іній під ранковим сонцем.
Якщо ви будете робити це знову і знову,
вірогідність, що гнів буде виникати знову,
буде зменшуватися, аж поки одного разу не розчиниться.
І вкінці, навіть якщо він виникне, думка про нього пролетить крізь розум,
ніби птах пролітає крізь небо, не залишивши жодного сліду.
Такий принцип тренування розуму.
Але на це потрібен час, тому що ми багато часу витратили на те, щоб відбудувати всі ці похибки та погані тенденції нашого розуму,
тому для того, щоб все це виправити, потрібен ще час.
Але це - єдиний спосіб.
Трансформація розуму - це сама сутність медитації.
Це означає ознайомлення з новим способом існування,
новим способом сприйняття речей, що більш наближений до реальності,
із взаємозалежністю, з потоком і постійною трансформацією,
що притаманні нашому буттю та свідомості.
Тож, область взаємодії з когнітивною наукою,
нам треба рухатись до неї, і саме це й було темою --
ми маємо у дуже короткий час усвідомити поняття пластичності мозку.
Вважалося, що мозок більш-менш фіксований.
Всі номінальні зв'язки у цифрах і кількостях вважалися -
аж до 1990-х - вважалися більш-менш сталими із досягненням певного віку.
Тепер, від нещодавна, відрикли те, що він може сильно змінюватися.
Скрипаль, як ми чули, котрий завершив 10,000 годин практики гри на скрипці,
певна область, що контролює рухи пальцями, в мозку сильно змінюється,
підвищуючи підсилення синаптичних зв'язків.
Тож що ми можемо зробити з людськими рисами?
З люблячою добротою, з терпимістю, з відкритістю?
Саме цим весь час і займались великі споглядальники.
Дехто з них, хто приїжджав до лабораторій у Медісон, Вісконсін або Берклі,
проводили від 20 до 40,000 годин у медитації.
Вони йдуть, наприклад, у трирічний ретрит, де медитують 12 годин на день.
А після цього, до кінця свого життя, вони будуть робити це три-чотири години на день.
Вони дійсні олімпійські чемпіони з тренування мозку.
(Сміх)
Ось це - місце, де споглядальники - і ви бачите, що це дійсно надихає.
Так, тут ми маємо 256 електродів.
(Сміх)
Тож що вони зрозуміли? Звичайно, ту саму річ.
Наукове ембарго - якщо колись воно підкориться "Природі",
я надіюся, буде схвалене.
Воно працює зі станом співчуття, безумовного співчуття.
Ми просили споглядальників, які займалися цим багато-багато років,
занурити їхній розум у стан люблячої доброти,
повної доступності до живої істоти.
Звичайно, під час тренувань, ми робимо це з об'єктами.
Ми думаємо про людей, що страждаюсть, ми думаємо про людей, яких ми любимо,
але в якусь мить, ви віднайдете стан, який заповнить усе.
Ось це - попередній результат, який я можу показувати, тому що він вже був опублікований.
Гаусова крива показує 150 контрольних показників, і увага звертається
на різницю між правою та лівою фронтальними півкулями.
Якщо дуже коротко, люди з підвищеною активністю з правої сторони передлобної ділянки кори головного мозку
більш пригнічені, відсторонені. Вони не виявляють позитиву.
І навпаки з лівої сторони: більша вірогідність альтруїзму,
щастя, самовиявлення, цікавості тощо.
Тобто є базисні відмінності в людях. Але це можна змінити.
Якщо ви дивитесь комедію, активізується ліва півкуля.
Якщо ви щасливі через щось, ви перекидаєтесь на ліву сторону.
Якщо у вас напад депресії, ви переходите на праву сторону.
Ось, -0.5 - це стандартне відхилення
у споглядальника, який медитував на співчуття.
Він абсолютно за межами гаусової кривої.
На жаль, в мене немає часу занурюватись у різні наукові результати.
Сподіваюся, вони будуть.
Але було відкрито ось що -- це після трьох з половиною годин в МРТ,
це схоже на вихід з космічного корабля.
До того ж, у інших лабораторіях продемонстрували -
наприклад, у лабораторії Пола Екмана в Берклі -
що деякі споглядальники можуть також
контролювати свою емоційну відповідь у більшій мірі, ніж здавалося.
Наприклад, експеримент з переляку.
Якщо ви всадите чоловіка на стілець, під'єднаєте всі необхідні прилади для вимірювання фізіології,
і поруч пролунає вибух на кшталт бомби, то відповідь настільки інстинктивна,
що за 20 років випробувань не було жодного разу, щоб хтось не підстрибнув.
Деякі споглядальники, не намагаючись це зупинити,
але з повною відкритістю,
сприймають цей вибух, як настільки ж незначну подію, як падіня зірки,
вони можуть залишатися без жодного руху.
Та весь сенс не в тому, наприклад, щоб показати,
як підстрибують неординарні істоти.
Мета, здебільшого, сказати, що тренування розуму має значення. Це - не просто розкіш.
Це - не додатковий вітамін для душі.
Це щось, що визначить якість кожного моменту нашого життя.
Ми готові витратити 15 років на отримання освіти.
Ми любимо бігати, займатися фітнесом.
Ми робимо багато речей, щоб залишатися красивими.
Але ми витрачаємо дивовижно мало часу на те, що має найбільше значення --
на спосіб функціонування нашого розуму --
що, я повторюся, саме та річ, що визначає якість нашого досвіду.
Ще щось: наше співчуття повинно бути активним.
Ось чого ми намагаємось досягти у різних місцях.
Тільки один цей приклад був вартий багатьох зусиль.
Жінка з кістковим туберкульозом, залишена у наметі з однією донькою, що мала вмерти.
Ось вона через рік.
В Тибеті є багато шкіл та клінік для такого.
І теперь я залишу вас із красою цих картин,
які розкажуть про щастя набагато більше, ніж я колись зможу розповісти словами.
І зі стрибаючими тибетськими монахами.
(Сміх)
Літаючими монахами.
Щиро дякую.