Jag antar att beror på globaliseringen att vi kan stöta på
Coca-Cola burkar på Everest och buddhistmunkar i Monterey.
(Skratt)
Jag kom från Himalaya för bara två dagar sedan på eran vänliga inbjudan.
Så jag skulle vilja bjuda in er också, för en liten stund, till själva Himalaya.
För att visa platsen där meditatörer, precis som jag,
som började min bana som molekylärbiolog på Pasteur-institutet,
fann vägen till bergen.
Så här är ett par kort jag tog när jag hade förmånen att vara där.
Här är Mount Kailash i östra Tibet, en underbar miljö.
Det här är Marlboro country.
(Skratt)
Det här är Turkossjön.
En som mediterar.
Detta är årets varmaste dag någonstans i östra Tibet den 1 augusti.
Natten innan tältade vi, och min tibetanske vän sa,
"Vi tänker sova utomhus." Jag sa: "Varför då, vi har ju tillräckligt med utrymme inne i tältet."
De sa "Visst, men det är sommar."
(Skratt)
Så nu ska vi prata om lycka.
Som fransman, måste jag säga att det finns många franska intellektuella
som tycker att lycka är helt ointressant.
(Skratt)
Jag skrev just en essä om lycka, som skapade dispyt.
Och någon skrev en artikel som gick ut på att de inte ville bli påtvingade obehagligheter som lycka.
(Skratt)
Vi bryr oss inte om att vara lyckliga. Vi behöver leva med passion.
Vi tycker om fram- och motgångar i livet.
Vi gillar vårat lidande därför att det är så skönt när avtar för en stund.
(Skratt)
Det här är min utsikt från min eremitboning i Himalaya.
Den är cirka 2 x 3 meter, och ni är välkomna när som helst.
(Skratt)
Låt oss nu prata om lycka eller välmående.
För det första, trots vad de franska intellektuella säger,
så verkar det som om ingen vaknar på morgonen och tänker,
"Må jag få lida hela dagen"
(Skratt)
Vilket betyder att på något sätt, medvetet eller inte,
direkt eller indirekt, på kort eller på lång sikt
oavsett vad vi gör, oavsett vad vi hoppas, oavsett våra drömmar,
på något sätt, är besläktat med en djup, innerlig längtan efter välmående eller lycka.
Som Pascal sa, även den som hänger sig,
försöker på något sätt att få slut på lidandet, men finner ingen annan utväg..
Men om du söker i den öster- och västerländska litteraturen,
kan man hitta en stor diversitet i hur man definierar lycka.
Några människor säger, jag tror bara på att komma ihåg det förflutna,
tro på framtiden, aldrig på nuet.
Andra säger att lycka är just nu;
det är inslaget av fräschör i nuet.
Och det fick den franske filosofen Henri Bergson att säga:
"Alla mänsklighetens stora tänkare har varit vaga om lycka,
så att var och en skulle kunna definera lycka på sitt eget vis."
Det kunde vara okej om det bara handlade om en underordnad sysselsättning i livet.
Men om det nu är något som kommer att avgöra
kvalitén på varje ögonblick av våra liv,
så gör vi klokt i att veta vad det är, att ha en tydligare bild av det.
och antagligen, hur det kommer sig att vi,
trots att vi söker lycka, ofta vänder den ryggen.
Trots att vi vill undvika lidande, verkar det som vi springer rakt i dess riktning.
Och det kan komma ifrån en del sammanblandningar.
En av de vanligaste sammanblandningarna är lycka och välbehag.
Men om du tittar på det utmärkande hos dessa två,
välbehag beror på tid, beror på objektet ifråga, beror på omgivningen.
Det är något som förändras helt naturligt.
En underbar chokladkaka: den första portionen smakar underbart,
den andra portionen smakar inte lika gott, sedan känner vi motvilja.
(Skratt)
Så förhåller sig det mesta: Vi tröttnar.
Jag beundrade Bach. Jag brukade spela hans musik på gitarr.
Jag kan lyssna på det två, tre, fem gånger.
Om jag tvingades lyssna nonstop 24 timmar, skulle det nog vara mycket tröttsamt.
Om du känner dig nedkyld, går du nära elden, det är så underbart.
Så, efter en stund, så backar du lite, och då börjar det bli hett.
Den så att säga använder sig av sig själv samtidigt som man upplever det.
Dessutom, igen, den kan – också, det är något du –
det är inte något som strålar utifrån.
Som att du kan känna intensiv välbehag
och andra runtomkring dig kan lida en hel del
Nu är frågan, vad är då lycka?
Och lycka är, så klart, ett sådant vagt ord, så låt oss säga välbefinnande.
Så jag anser att den bästa definitionen, ur ett buddhistiskt perspektiv,
är att välmående inte bara är blott en lustbetonad känsla.
Det är en djup känsla av stillhet och uppfyllelse,
ett tillstånd som faktiskt genomsyrar och utgör grundvalen för alla känslomässiga tillstånd
och all glädje och sorg som kommer i ens väg.
För er, kan detta var överraskande,
Kan vi vara välmående samtidigt som vi känner sorg? På ett sätt, varför inte?
Därför att vi pratar om en annan nivå.
Titta på vågorna som når fast land.
När du är på botten av vågen, så slår du i botten.
Du slår i hård sten.
När du surfar på toppen, är du alldeles upprymd.
Så du går från upprymdhet till missmod, det är inget djup.
Men om du tittar på havet, så kan du uppleva en vacker ocean, stilla som en spegel.
Det kan storma på ytan, men på djupet av oceanen råder fortfarande lugn,
Så, vad betyder det?
Det kan bara vara ett sätt att vara, inte bara flödande känsla, förnimmelse.
Till och med glädje, kan vara lyckans källa.
Men det finns också ond glädje, du kan glädja dig åt andras lidande.
Så hur går vi vidare i vårt sökande efter lycka? Ofta tittar vi utåt.
Vi tror att om vi skaffar det och det, enligt konstens alla regler,
något som vi säger, allt för att vara lyckliga.
Att ha allt, att vara lycklig.
Just den meningen avslöjar lyckans oundvikliga öde.
Att ha allt. Om vi saknar något, kollapsar det.
Dessutom, när saker går fel försöker vi fixa utsidan så mycket,
men vår kontroll av den yttre världen är begränsad, tillfällig och ofta en illusion.
Så nu, titta efter inre förutsättningar. Är de inte starkare?
Är det inte hjärnan som översätter de yttre omständigheterna till lycka och lidande?
Och är inte det mer kraftftullt
Vi vet av erfarenhet att vi kan vara i vad vi kalla ett litet paradis
och ändå vara helt olyckliga inombords.
Dalai Lama besökte en gång Portugal
och det pågick en massa byggnadsarbeten överallt.
Så en kväll sa han, "Titta, ni gör allt detta,
men vore det inte trevligt, att bygga något från insidan?"
Och han sa, "Om man inte gör det - även om du får en högteknologisk lägenhet
på den 100:e våningen i en supermodern och bekväm byggnad,
om du är djupt olycklig på insidan,
så kommer allt du letar efter vara ett fönster att hoppa ifrån."
Så, från ett annat perspektiv,
vet vi att många människor som befinner sig under mycket svåra omständigheter
klarar av att behålla lugn, inre styrka, inre frihet, tillförsikt.
Så om det inre förhållandena är starkare –
givetvis påverkar de yttre förhållanderna,
och det ÄR underbart att leva längre, hälsosammare,
att ha tillgång till information, utbildning, att ha möjlighet att resa,
att vara fri, det är mycket åtråvärt.
Emellertid, det är inte tillräckligt, det är bara skenbar hjälp, omständigheter.
Upplevelsen som översätter allt finns i våra medvetanden.
Så när vi frågar oss själva hur vi ska nära förutsättningarna för lycka,
de inre förhållandena, och vilka som kommer att undergräva lyckan.
Det här kräver viss erfarenhet.
Vi måste veta från oss själva, att det finns vissa sinnesstämningar
som är främjande för denna blomning, för detta välbefinnande,
det som grekerna kallade eudaimonia, blomning.
Det finns dom som är motverkande till välbefinnande.
Så, om vi tittar utifrån vårt eget perspektiv –
ilska, hat, svartsjuka, arrogans, tvångsmässiga begär, stark girighet –
de lämnar oss inte i så bra skick när vi har upplevt dom.
Dessutom, de är skadliga för andras lycka.
Så vi kanske ska ta i beaktande att ju mer de invaderar vårt inre,
som en kedjereaktion, ju mer känner vi oss miserabla, vi känner oss torterade.
Det motsatta, alla känner djupt innerst inne att agera osjälviskt generöst,
till och med på avstånd, utan att någon känner till det,
det skulle kunna vara att vi räddar ett barns liv, att göra någon lycklig.
Vi behöver inte uppmärksamheten. Vi behöver inte bli tackade.
Bara det att göra det, fyller en känsla av tillfredsställese djupt inom oss
Och vi skulle vilja ha det så hela tiden.
Är det möjligt, att ändra vårt sätt att vara, att förändra vårt sätt att tänka?
Och de negativa känslorna, eller destruktiva känslorna,
är de naturliga för vårt sätt att tänka?
Är förändring möjlig i våra känslor, i våra karaktärsdrag, i våra känslor?
För det behöver vi fråga är vad som är beskaffenheten för vårt sätt att vara?
Och om vi tittat från en upplevande synvinkel,
finns det en inneboende kvalitet i medvetandet,
det är det blotta faktumet att vara kognitiv, att vara medveten.
Medvetande är som en spegel som tillåter alla bilder att uppträda på den.
Du kan ha fula sidor, vackra sidor.
Spegeln tillåter det, men den är inte förstörd,
den är inte modifierad, den är inte förändrad av bilderna.
Likväl, bakom varje tanke finns det en naken medveten, ren medvetenhet.
Detta är medvetandets naturt. Det kan inte bli förstörd i sitt innersta väsen med hat eller svartsjuka därför att
för, om den hela tiden var där, som ett färgmedel som kan tränga igenom hela plagget,
då skulle det finnas där hela tiden, någonstans.
Vi vet att vi inte alltid är arga, svartsjuka eller generösa.
Därför att medvetandets grundläggande struktur
är denna rena kognitiva kvalitet som skiljer den från en sten,
finns det möjlighet till förändring eftersom alla känslor är flyktiga.
Detta är grunden för medvetande-träning.
Medvetande träning är baserad på idén att två motsatta psykiska förhållanden
inte kan ske samtidigt.
Du kan gå från kärlek till hat.
Men du kan inte, samtidigt, mot samma objekt,
samma person, vilja skada och vilja göra gott.
Du kan inte med en enda gest skaka hand och utdela ett slag.
Så det finns naturliga motgift till känslor
som är destruktiva för vårt inre välbefinnande,
Så det är vägen framåt. Unsamhet i jämförelse med svartsjuka.
En behaglig känsla av inre frihet som står i motsats till stark girighet och besatthet.
Vänlighet, kärleksfull snällhet mot hat.
Givetvis, varje känsla skulle då behöva en speciell motgift.
Ett annat sätt är att försöka finna ett allmänt motgift för alla känslor.
och det är genom att blicka mot medvetandets natur.
Vanligtvis, när vi känner oss irriterade, hatiska eller upprörda av någon,
eller är besatt av någonting, så återkommer medvetandet hela tiden till objektet.
Och hela tiden när det återkommer till objektet, förstärker det besattheten eller irritationen.
Så då blir det en självförevigande process.
Så dit vi behöver titta nu är, istället för att titta utåt, behöver vi blicka innåt.
Titta på ilskan i sig själv:
den ser mycket hotfull ut, som ett böljande monsun moln eller en åskstorm.
Men om vi föreställer oss att vi kan sitta på molnet, om du hamnar där är det bara dimma.
Likaså, om du tittar på tanken av vrede,
så kommer den att försvinna som frosten under morgonsolen.
Om du gör detta om och om igen, kommer benägenheten,
benägenheten för ilskan att bubbla upp igen
kommer att bli mindre och mindre för varje gång du sönderdelar den.
Och till slut, fastän den kommer att göra sig påmind, kommer den bara att fara förbi
som en fågel som flyger över himlen utan att lämna spår efter sig.
Detta är principen för medvetandeträning.
Det tar tid, därför att vi, det tog tid för alla felaktigheter vi har,
benägenheterna, att byggas upp, så det kommer också att ta tid att bryta ned dom.
Men det är den enda vägen att vandra.
Medvetandetransformation, det är själva meningen med meditation.
Det innebär att bli bekant med ett nytt sätt att vara,
nya sätt att uppleva saker vilket är mer verklighetsnära,
med tanken på ömsesidigt beroende, med flödet och oavbruten förändring
vilket är vad vi och vårt medvetande är.
Så är gränssnittet med kognitiv vetenskap.
Eftersom vi behöver komma fram till det, antar jag, ämnet som -
som vi behöver avhandla på så kort tid.
Med hjärneplasticitet, vi trodde att hjärna var mer eller mindre statisk.
Alla de numeriska förbindelserna, i antal och kvanitetet, trodde vi
fram till de senaste 20 åren, trodde vi var mer eller mindre statiska när vi nådde vuxen ålder.
Nu, nyligen, har det kommit fram att det kan förändras en hel del.
Vi har hört talas om en violinist, som övat violin under mer än 10 000 timmar
vissa områden som kontrollerar fingerrörelser,förändras en hel del,
ökar förstärkningen av synapsernas förbindelser.
Så kan vi göra likadant med mänskliga kvalitéer?
Med kärleksfullhet, med tålamod, med öppenhet?
Det är vad de stora meditatörerna har gjort.
Några av dem som kom till labben, i Madison, Wisconsin och Berkeley,
gjorde 20 till 40 000 timmar av meditation.
Dom gör, ungefär 3 års retreat, där de mediterar 12 timmar per dag.
Och sedan, för återstoden av deras liv, gör dom det tre fyra timmar per dag.
De är de sanna olympiska mästarna av medvetandeträning.
(Skratt)
Detta är platsen där meditatörerna – ni kan se att det är ganska inspirerande.
Här med 256 elektroder.
(Skratt)
Så vad fann de. Självklart samma sak.
Det vetenskalpliga embargot – om det någonsin blir inskickat till Nature
förhoppningsvis blir det accepterat.
Det handlar om tillstånd av medlindande, ovillkorligt medlidande
Vi frågade meditatörer, som hållit på med detta år efter år efter år,
att hamna i ett tillsånd där det inte finns annat än kärleksfull vänlighet –
total tillgänglighet till att vara känslosam.
Givetivs, under träningen, gör vi detta med objekt.
Vi tänker på människor som lider, vi tänker på människor vi älskar,
men vid en viss tidpunkt, kan det vara ett tillstånd där allt genomsyras-
Här är det preliminära resultatet, som jag kan visa eftersom det har redan visats.
Fördelningskurvan visar 150 kontroller, och det man tittar på
är skillnaden mellan den högra och den vänstra frontalloben.
Väldigt kortfattat, människor som har mer aktivitet i den högra sidan av frontallobens hjärnbark
är mer deprimerade, tillbakadragna – dom beskriver inte så många positiva affekter.
Det är det motsatta på den vänstra sidan: mer tendens mot altruism,
till lycka, till att uttrycka sig, nyfikenhet med mera.
Så detta är grundprincipen för människor. Och givetivis, kan det förändras.
Om du ser en rolig film, använder du den vänstra sidan.
Om du är lycklig över något, är du mer på den vänstra sidan.
Om du har en episod av depression, går du till den högra sidan.
Här, -0.5 är standardavvikelsen.
från en meditatör som mediterar över medkänsla.
Det är något som är helt utanför fördelningskurvan.
Jag har ingen tid till att gå igenom alla olika vetenskapliga resultat.
Förhoppningsvis kommer dom.
Men dom har funnit – detta är efter tre och en halv timme i en MRI,
det är som att komma ur en rymdfarkost.
Och det har visat sig i andra labb
till exempel, Paul Ekmnas labb i Berkeley,
att några meditatörer också kan
kontrollera sin känslomässiga respons mer än vad man trodde var möjligt.
Som skrämsel-experimentet till exempel.
Om du sätter en person på en stol med alla möjliga apparater som mäter din fysiologi.
och en slags bomb exploderar, är instinkten så stark, att
på 20 år, såg dom ingen som inte hoppade till.
Vissa meditatörer, utan att försöka hindra det,
men som bara vara fullkomligt öppna,
föreställde sig bara att smällen var något avlägset, som en fallande stjärna,
dom var förmögna att inte röra på sig alls.
Så hela poängen är inte att skapa, ungefär en
cirkus som visar exceptionella varelser som kan hoppa, eller vad som helst.
Det handlar mer om att visa på att träning av medvetandet betyder något. Att det inte bara är en lyxvara.
Det är inte en slags kompletterande vitamin för själen.
det är något som kommer att bestämma kvalitet på varje ögonblick i våra liv.
Vi är beredda att spendera 15 år på att utbilda oss.
Vi älskar att jogga, vara i form.
Vi gör allt möjligt för att fortsätta vara vackra.
Ändå spenderar vi överraskande lite tid för att ta hand om det som betyder mest:
sättet vårt medvetande fungerar.
Vilket, återigen, är det avgörande som avgör kvalitén på vad vi upplever.
Våran medkänsla är ämnad att användas.
Det är vad vi försöker göra på olika platser.
Bara detta exempel är värt mycket arbete.
Denna kvinna med XXXX är lämnad ensammen i ett tält, och kommer att dö med sin enda dotter.
Här är hon, ett år senare.
Olika skolor och kliniker som vi skapat i Tibet.
Och nu lämnar jag er med dessa vackra bilder
som berättar mer om lycka än jag någonsin kan berätta.
Hoppande munkar i Tibet.
(Skratt)
Flygande munkar.
Tack så mycket.