Cred că e un efect al globalizării
faptul că poți găsi cutii de Coca-Cola pe vârful muntelui Everest
și un călugăr budist în Monterey.
(Râsete)
Am sosit acum două zile din munții Himalaya,
la amabila voastră invitație.
Așa că aș vrea să vă invit și eu să petreceți un răstimp în Himalaya.
Să vă arăt locul în care cei care meditează, ca mine,
fiind inițial biologi moleculari la Institutul Pasteur,
și-au găsit calea spre munți.
Iată câteva imagini pe care am fost norocos să le văd și să le surprind.
Muntele Kailash din estul Tibetului, un loc minunat.
Aceasta este ţara Marlboro.
(Râsete)
Acesta este Lacul Turquoise.
Un om care meditează.
Aceasta e cea mai fierbinte zi din an, undeva în estul Tibetului, pe 1 august.
Am ridicat tabăra în noaptea precedentă, iar prietenii mei tibetani au spus
„Vom dormi afară.” „De ce?”, am întrebat. „Avem loc destul în cort.”
Ei au răspuns: „Da, dar e vară”.
(Râsete)
Acum voi vorbi despre fericire.
Fiind francez, trebuie să menționez că mulți intelectuali francezi cred
că fericirea nu e deloc interesantă.
(Râsete)
Tocmai am scris un eseu despre fericire care a stârnit controverse.
Cineva a scris într-un articol: „Nu ne impune munca asta cu fericirea”.
(Râsete)
„Nu ne interesează să fim fericiți. Vrem să trăim cu pasiune.
Ne plac suișurile și coborâșurile vieții.
Ne place să suferim, pentru că e așa bine când suferința încetează pentru o vreme.”
(Râsete)
Iată ce văd de la balconul chiliei mele din munții Himalaya.
Are cam doi pe trei metri și sunteți bineveniți oricând.
(Râsete)
Să revenim la fericire sau prosperitate.
În primul rând, în ciuda spuselor intelectualilor francezi,
se pare că nimeni nu se trezește dimineața spunându-și:
„Pot să sufăr toată ziua?”
(Râsete)
Înseamnă că, cumva, conștient sau nu,
direct sau indirect, pe termen scurt sau lung,
indiferent ce facem, ce sperăm, ce visăm,
cumva, totul este legat de o dorință adâncă și profundă
de a fi mulțumiți sau fericiți.
Cum spunea Pascal, chiar și cel care-și pune ștreangul de gât
își dorește ca suferința să înceteze,
doar că nu găsește altă cale pentru asta.
Dacă analizați literatura, estică sau vestică,
veți găsi o diversitate de definiții ale fericirii.
Unii spun că cred doar în rememorarea trecutului,
în imaginarea viitorului, niciodată în prezent.
Alții spun că fericirea este chiar în momentul de față,
constă în prospețimea clipei.
Asta l-a făcut pe Henri Bergson, filosoful francez, să spună:
„Toți marii gânditori ai omenirii au tratat foarte vag subiectul fericirii
pentru ca fiecare cititor să o definească în termenii proprii.”
Ar fi în regulă dacă asta ar fi doar o preocupare secundară a vieţii.
Dar dacă e ceva care va hotărî calitatea fiecărei clipe din viaţa noastră,
ar fi bine să ştim ce este, să avem o idee mai exactă.
Probabil că deseori, chiar faptul că nu știm ce este,
deşi o căutăm, pare că fericirea ne întoarce spatele.
Chiar dacă vrem să evităm suferinţa, se pare că alergăm spre ea.
Asta derivă probabil din anumite confuzii.
Între cele mai des întâlnite e că fericirea înseamnă plăcere.
Dar dacă analizaţi caracteristicile acestor două concepte,
plăcerea depinde de timp, de obiectul său, de loc.
Natura sa se schimbă.
Un minunat tort de ciocolată: prima înghiţitură e delicioasă,
a doua nu prea, apoi ne îngreţoşează.
(Râsete)
Asta e natura lucrurilor: obosim.
Am fost un mare fan Bach. Îi cântam piesele la chitară.
Pot să-l ascult de două, trei, cinci ori.
Dacă ar trebui să-l ascult 24 de ore, non-stop, ar fi foarte obositor.
Dacă ţi-e foarte frig şi te apropii de un foc, e minunat.
După câteva clipe te îndepărtezi puţin şi apoi începe să te ardă.
Într-un fel, experienţa se toceşte chiar în timp ce-o trăieşti.
Şi, de asemenea, stiţi acest lucru,
nu e ceva care radiază în exterior.
De exemplu, poţi simţi o plăcere intensă în timp ce alții din jurul tău suferă.
Atunci ce este fericirea?
Iar fericirea e un cuvânt foarte vag, aşa că o voi numi „stare de bine”.
Cred că cea mai bună definiţie, conform concepţiei budiste,
e că starea de bine nu e o simplă senzaţie de plăcere,
ci un sentiment profund de linişte şi împlinire,
o stare care este, de fapt, răspândită
şi stă la baza tuturor stărilor emoţionale
a tuturor bucuriilor şi tristeţilor pe care le poţi simţi.
S-ar putea să vă surprindă.
Putem să avem această stare de bine în timp ce suntem trişti?
Într-un fel, de ce nu?
Pentru că vorbim de niveluri diferite.
Imaginaţi-vă valurile care se izbesc de ţărm.
Când te afli la baza valului, te loveşti de fund.
Te loveşti de pietre.
Pe creasta valului eşti extaziat.
Aşa că treci de la extaz la depresie; nu e vreo adâncime.
Dacă priviţi marea, suprafaţa ar putea fi calmă ca o oglindă.
Ar putea fi şi furtuni, dar adâncul oceanului e tot acolo,
neschimbat.
Cum vine asta?
Poate fi doar despre o stare de fapt, nu o emoţie sau o senzaţie trecătoare.
Până şi bucuria, care poate fi izvorul fericirii.
Dar există şi o bucurie răutăcioasă: te poţi bucura de suferinţa cuiva.
Cum pornim în căutarea fericirii?
Adesea căutăm în afară.
Credem că dacă putem aduna una şi alta, toate condiţiile,
orice pentru a fi fericiţi.
A avea totul, a fi fericit.
Această sintagmă dezvăluie deja blestemul ce destramă fericirea.
A avea totul. Dacă lipseşte ceva, totul se destramă.
Când lucrurile nu merg bine, încercăm mult să le reparăm în exterior,
dar controlul nostru asupra lumii exterioare
este limitat, temporar şi adesea iluzoriu.
Să privim premisele interioare. Nu sunt oare mai puternice?
Nu e oare mintea cea care traduce
ca fericire sau suferinţă premisele exterioare?
Şi nu e mintea mai puternică?
Ştim, din experienţă, că putem fi într-un mic paradis
şi, cu toate astea, să fim complet nefericiţi în interior.
Dalai Lama a fost odată în Portugalia,
unde se construiau foarte multe clădiri.
Într-o seară, a spus: „Faceţi toate aceste lucruri,
dar nu ar fi frumos să construiţi ceva şi în interiorul vostru?"
„Dacă nu faceți asta, chiar dacă primiți apartamentul high-tech
la al 100-lea etaj al unei clădiri foarte moderne și confortabile,
dacă sunteți profund nefericiți în interior,
nu veți căuta decât o fereastră pe care să vă aruncați.”
Pe de altă parte,
cunoaștem mulţi oameni care întâmpină situații foarte dificile,
dar își păstrează seninătatea, forța și libertatea interioară, încrederea.
Dacă forma interioară este puternică,
desigur condiţiile exterioare influențează,
și e minunat să trăiești mai mult, mai sănătos,
să ai acces la informații, la educație, să poți călători,
să dispui de libertate. Toate acestea sunt de dorit.
Nu sunt însă de ajuns, ci doar un ajutor auxiliar, circumstanțe.
Experienţa ce explică totul se află în interiorul minții.
Ne întrebăm cum să ne creăm condițiile necesare pentru fericire,
pe cele interioare,
și care sunt cele care subminează fericirea?
Pentru asta avem nevoie de experiență.
Trebuie să învățăm că există o anumită stare de spirit
care duce la această înflorire, la această bunăstare,
la ce grecii numeau eudaimonia, înflorire.
Altele sunt contrare stării de bine.
Dacă ne analizăm experiențele,
furia, ura, gelozia, aroganța, dorința obsesivă, lăcomia puternică,
nu ne dau o stare bună de spirit, odată ce le-am experimentat.
De asemenea, sunt dăunătoare fericirii altora.
Putem să spunem că cu cât acestea ne invadează mai mult mintea,
ca o reacție în lanț,
cu atât ne simțim mai rău, mai chinuiți.
Invers, toată lumea știe în adâncul său
că printr-un act de generozitate altruistă
făcut de la distanță, fără ca nimeni să nu știe de el,
putem salva viața unui copil, să facem pe cineva fericit.
Nu avem nevoie de apreciere. Nu avem nevoie de recunoștință.
Simplul fapt ne umple cu un sentiment de armonie cu natura noastră profundă.
Ne-ar plăcea să fim așa tot timpul.
E oare posibil să ne transformăm felul de a fi, să ne transformăm mintea?
Sunt acele emoții negative și distructive
intrinseci naturii minții noastre?
E posibilă schimbarea emoțiilor, trăsăturilor, stărilor noastre?
Ca să aflăm trebuie să ne întrebăm care este natura minții?
Dacă privim din punct de vedere empiric,
există o calitate primară a conștiinței,
și anume simpla cogniție, faptul de a fi conștient.
Conștiința e ca o oglindă care permite tuturor imaginilor să se reflecte în ea.
Poate oglindi chipuri urâte sau chipuri frumoase.
Oglinda permite acest lucru, dar ea nu este mânjită,
nu este schimbată, nu este alterată de aceste imagini.
La fel, în spatele fiecărui gând este conștiința pură.
Asta îi e natura.
Nu poate fi alterată intrinsec cu ură sau gelozie,
fiindcă dacă a fost dintotdeauna acolo,
ca o vopsea care ar păta întreaga pânză,
atunci, undeva, ar exista tot timpul.
Știm că nu suntem mereu furioşi, mereu geloși, mereu generoși.
Așadar, deoarece materialul de bază al conștiinței
e această calitate a cognitivităţii pure care o diferențiază de o piatră,
există posibilitatea de schimbare, căci toate emoțiile sunt trecătoare.
Acesta este terenul propice pentru antrenamentul minții.
Antrenamentul minții se bazează pe ideea că doi factori mintali opuși
nu pot avea loc în același timp.
Poți trece de la dragoste la ură,
dar nu le poți simți pe ambele, simultan, față de același obiect
sau persoană: nu poți să vrei să-i faci rău și, totodată, bine.
Nu poți, cu același gest, să dai mâna și să lovești pe cineva.
Există antidoturi naturale pentru emoțiile distructive
ale stării noastre de spirit de bine.
Așa trebuie acționat, comparând bucuria cu gelozia.
Simțul libertății interioare în opoziţie cu lăcomia și obsesia.
Bunăvoința, bunătatea iubitoare ca opus al urii.
Bineînțeles, fiecare emoție are nevoie de un anumit antidot.
O altă cale e să încerci să găsești un antidot general pentru toate emoțiile,
privind chiar la natura acestora.
De obicei, când ne simțim agasați, urâm sau suntem supărați pe o anumită persoană
ori suntem obsedați de ceva, mintea se tot întoarce la acel lucru.
De fiecare dată când o face, întărește acea obsesie sau acea agasare.
Prin urmare, e un proces care se autoperpetuează.
Așa că, în loc să privim în exterior, trebuie să privim în interior.
Să privim la supărarea însăși;
pare foarte amenințătoare, ca un nor musonic sau o furtună.
Credem că putem sta pe nor, însă, dacă te apropii, este doar ceață.
La fel, dacă privești gândul de mânie,
va dispărea precum gheața sub soarele dimineții.
Dacă faci asta iar și iar, înclinația, tendința mâniei de a apărea iar
va fi din ce în ce mai slabă de fiecare dată când o dizolvi.
În final, deși s-ar putea să apară, va străbate doar mintea,
precum o pasăre care străbate cerul fără să lase nicio urmă.
Acesta este principiul de bază al antrenării minții.
Asta cere timp deoarece și acelor greșeli ale minții, acelor tendințe,
le-a luat timp să se clădească, așa că va dura să le desființăm.
Dar doar așa se poate proceda.
Sensul meditației este transformarea minții.
Înseamnă familiarizarea cu un nou fel de a fi,
un nou mod de a percepe lucrurile, care e mult mai adecvat cu realitatea,
cu interdependența, cu perpetua transformare și curgere
reprezentată de ființa și de conștiința noastră.
Să trecem la interfața cu științele cognitive,
din moment ce acesta ar fi trebuit să fie subiectul prelegerii,
trebuie prezentat în atât de scurt timp.
În ce privește maleabilitatea creierului, s-a crezut că e aproximativ rigid.
Toate conexiunile nominale, cantitativ și numeric,
s-a crezut până acum 20 de ani, că sunt fixe odată ajunși la maturitate.
Recent s-a descoperit că pot suferi modificări majore.
Unui violonist care a exersat la vioară 10.000 de ore
o anumită zonă din creier care controlează mișcarea degetelor i se modifică mult,
crescând puterea conexiunilor sinaptice.
Putem face asta cu trăsăturile umane?
Cu bunătatea iubitoare, cu răbdarea, cu deschiderea?
Asta au făcut acei mari meditatori.
Între cei care au fost studiați, în Madison, Wisconsin sau Berkeley,
aveau la activ 20.000 - 40.000 de ore de meditație.
Practică retrageri de trei ani, timp în care meditează 12 ore pe zi.
Iar apoi, pentru tot restul vieții, vor face asta trei sau patru ore zilnic.
Sunt adevărații campioni olimpici la antrenamentul minții.
(râsete)
Acesta este locul în care meditează – vedeți că te inspiră.
Aici, cu 256 de electrozi.
(râsete)
Și ce-au aflat? Bineînțeles, același lucru.
Embargoul științific, dacă a fost vreodată supus naturii,
să sperăm că va fi acceptat.
Are de-a face cu starea de compasiune necondiționată.
I-am rugat pe meditatori, care au făcut asta ani şi ani la rând,
să-și aducă mintea într-o stare de completă bunătate iubitoare
să fie deschiși la a fi conștienți.
În timpul antrenamentului, facem asta cu obiecte.
Ne gândim la oameni care suferă, la oamenii pe care-i iubim,
dar, la un moment dat, poate fi o stare atotcuprinzătoare.
Iată rezultatul preliminar,
pe care vi-l pot arăta pentru că a fost deja dat publicității.
Curba arată 150 de controale,
arătând diferența dintre lobul frontal drept și cel stâng.
Pe scurt, oamenii cu activitate intensă în cortexul prefrontal drept
sunt mai deprimați, mai retrași, nu au multe afecte pozitive.
În stânga, situația este diferită: tendința spre altruism este mai mare,
ca și cea spre fericire, spre exprimare, curiozitate și așa mai departe.
Iată o delimitare de bază, dar care poate fi și ea schimbată.
Dacă vezi o comedie, va acționa partea stângă.
Dacă ești bucuros vei activa preponderent partea stângă.
Dacă treci printr-un episod depresiv, vei activa partea dreaptă.
Iată, -0.5 este deviația standard
a unui medidator care a meditat asupra compasiunii.
E ceva complet ieșit din grafic.
Nu am timpul necesar să detaliez toate rezultatele științifice.
Sper că acestea vor apărea.
Dar au descoperit că după trei ore și jumătate într-un tomograf,
ca e ca și cum ai ieși dintr-o navă spațială.
În alte laboratoare, ca cel al lui Paul Ekman din Berkeley,
s-a descoperit că unii meditatori pot să-și controleze răspunsul emoțional
mai mult decât se credea.
Cum ar fi experimentul-sperietură.
Un om pe un scaun, conectat la aparate care măsoară datele fiziologice,
și un fel de bombă se declanșează, răspunsul e atât de instinctiv
încât, în 20 de ani, n-au întâlnit persoană care să nu tresară.
Unii meditatori, fără să încerce să împiedice acest lucru,
ci pur și simplu fiind complet deschiși,
gândindu-se că explozia va fi un eveniment mărunt, ca o stea căzătoare,
nu se mișcă absolut deloc.
Ideea nu este de a transforma totul într-un fel de circ,
în care sunt expuși cei extraordinari, care pot sau nu tresări.
Important e că antrenamentul minții contează. Că asta nu e doar un lux.
Nu e o vitamină suplimentară pentru suflet;
e ceva care va hotărî calitatea fiecărei secunde din viața noastră.
Suntem pregătiți să petrecem 15 ani educându-ne.
Ne place să facem jogging, fitness.
Facem tot felul de lucruri pentru a rămâne frumoși.
Cu toate astea, petrecem surprinzător de puțin timp
având grijă de ce contează mai mult: felul în care funcționează mintea noastră.
Care e factorul cel mai important care generează calitatea experiențelor noastre.
Compasiunea noastră trebuie stârnită.
Asta încercăm să facem în diferite locuri.
Acest singur exemplu valorează foarte mult.
Această doamnă cu tuberculoză osoasă, lăsată singură într-un cort,
va muri împreună cu singura sa fiică.
Un an mai târziu, iată cum arată.
Am înființat mai multe școli și clinici în Tibet.
Și vă las cu frumusețea acelor priviri
care spun mai mult despre fericire decât aș putea s-o fac eu vreodată.
Și călugării săritori din Tibet.
(râsete)
Călugării zburători.
Vă mulțumesc foarte mult.