Johtunee globalisaatiosta, että voi löytää
Coca-Cola-tölkkejä Everestin huipulta ja buddhalaismunkkeja Montereysta.
(Naurua)
Vain pari päivää sitten tulin tänne Himalajalta ystävällisestä kutsustanne.
Haluaisin kutsua teidätkin hetkeksi Himalajan vuoristoon
ja näyttää paikan, mihin meditoijat kuten minä,
joka aloitin molekyylibiologina Pasteur-instituutissa,
päätyivät vuorille.
Tässä joitakin kuvia, jotka minulla oli onni ottaa itse paikalla.
Kailash-vuori itäisessä Tiibetissä -- ylväät puitteet.
Tämä on Marlboro-maasta.
(Naurua)
Tässä Turkoosijärvi.
Meditoija.
Tässä on vuoden kuumin päivä Itä-Tiibetissä elokuun 1. päivänä.
Edellisenä iltana leiriytyessämme tiibetiläiset ystäväni sanoivat:
"Nukumme ulkona." Kysyin: "Miksi? Teltassa on tilaa yllin kyllin."
He sanoivat: "Niin, mutta nyt on kesä."
(Naurua)
Sitten puhumme onnellisuudesta.
Ranskalaisena minun on kerrottava, että monia ranskalaisia älykköjä
onnellisuus ei kiinnosta lainkaan.
(Naurua)
Kirjoitin hiljattain onnellisuudesta esseen, joka synnytti eripuraa.
Joku kirjoitti artikkelissaan: "Älkää tyrkyttäkö meille onnellisuustörkyänne."
(Naurua)
"Meitä ei huvita olla onnellisia. Elämämme tarvitsee intohimoa.
Elämän ylä- ja alamäet miellyttävät meitä.
Pidämme kärsimyksestä, koska tuntuu hyvältä, kun se loppuu hetkeksi."
(Naurua)
Näkymä erakkomajani parvekkeelta Himalajalla.
Asumukseni on noin 2 x 3 m. Tervetuloa kaikki milloin tahansa.
(Naurua)
Siirrytäänpä onnellisuuteen tai hyvinvointiin.
Huolimatta ranskalaisten intellektuellien puheista,
kukaan ei aamulla ensi töikseen ajattele:
"Voisinpa kärsiä koko päivän!"
(Naurua)
Tarkoitan, että jollain tavoin -- tietoisesti tai ei,
suoraan tai välillisesti, ennemmin tai myöhemmin,
kaikki tekemisemme, toiveemme ja unelmamme --
liittyvät pohjattomaan hyvän olon tai onnellisuuden kaipuuseen.
Pascal väitti jopa itsensä hirttävän
hakevan tavallaan kärsimyksen loppua -- löytämättä muuta keinoa.
Sekä itä- että länsimaisessa kirjallisuudessa
on uskomattoman kirjavia onnellisuuden määritelmiä.
Jotkut sanovat uskovansa vain menneen muisteluun,
tulevan kuvitteluun, eivät koskaan nykyhetkeen.
Toisten mielestä onni on tässä ja nyt,
tämän hetken tuoreessa raikkaudessa.
Siksi ranskalainen filosofi Henri Bergson sanoi:
"Ihmiskunnan suuret ajattelijat ovat tulkinneet onnellisuuden löyhästi
voidakseen kukin tahollaan määritellä omat terminsä."
Mikäpä siinä, jos kyseessä olisi vain elämän toissijainen harraste.
Jos kyse on jostain, mikä määrää elämämme
jokaisen hetken ominaislaadun,
meidän tulisi tietää tarkemmin, mistä on kysymys.
Tietämättömyyttämme tunnumme usein kääntävämme
selkämme onnelle, vaikka etsimme sitä.
Vaikka haluamme välttää kärsimystä, tunnumme juoksevan sitä kohti.
Tämä voi johtua väärinkäsityksistä.
Yleisimmin sekoitamme onnen ja mielihyvän.
Jos tutkimme näiden ominaispiirteitä,
mielihyvä riippuu ajasta, kohteesta ja paikasta.
Se muuttuu luonnostaan.
Komea suklaakakku: ensimmäinen annos on herkullinen,
toinen ei niinkään, sitten alkaa ällöttää.
(Naurua)
Näin asiat ovat: me kyllästymme.
Ihailin Bachin musiikkia. Soitin sitä kitarallani.
Voin kuunnella sitä kaksi, kolme, viisi kertaa.
24 tuntia tauotta saattaisi olla kova koettelemus.
Hyvin kylmissään siirtyy tulen ääreen. Tuntuu ihanalta.
Hetken päästä peräytyy hieman. Sitten tuli alkaa polttaa.
Se kuluttaa itsensä loppuun kokemuksen aikana.
Se on myös jotain mitä --
se ei ole ulkopuolelle säteilevää.
Voi tuntea voimakasta mielihyvää
toisten kärsiessä kovasti ihan lähellä.
Mitä onnellisuus sitten on?
"Onnellisuus" on niin epämääräinen sana, että sanotaan "hyvinvointi".
Mielestäni parhaan määritelmän, buddhalaisen näkemyksen, mukaan
hyvinvointi ei ole pelkkä miellyttävä tuntemus,
vaan syvällinen tyyneyden ja täyttymyksen tunne.
Se on vallitseva perusta kaikille tunnetiloille
ja kaikille iloille ja suruille, joita voi kohdata elämässään.
Tämä saattaa hämmästyttää.
Voiko hyvää oloa tuntea myös surullisena? Miksei, tavallaan.
Koska puhumme eri tasosta.
Katsokaa rannalle vyöryviä aaltoja.
Kun on aallon pohjalla, iskeytyy pohjaan.
Iskeytyy kovaan kiveen.
Aallon harjalla elää hurmiossa.
Siirtyy ekstaasista alakuloon, syvyys puuttuu.
Aava valtameri voi olla kaunis ja peilityyni.
Myrskyistäkin huolimatta meren syvyys pysyy muuttumattomana.
Miten se on mahdollista?
Kyse on silkasta olemisen tilasta, ei ohikiitävästä tunteesta, aistimuksesta.
Jopa ilosta, joka voi olla onnellisuuden lähde.
On myös vahingoniloa, voi riemuita toisen kärsimyksestä.
Miten edetä onnen etsinnässä? Usein katsomme ulkopuolelle.
Uskomme, että jos saisimme sitä ja tätä, kaiken mahdollisen
ja sanomme: "Kaikki onnen eväät --
kaikki mitä onneen tarvitaan."
Lause itsessään julistaa onnellisuuden tuhoon tuomituksi.
Kaikki tarvittava. Jos jäämme jotain vaille, se romahtaa.
Asioiden mennessä mönkään yritämme kovasti korjata ulkopuolta,
mutta ulkoisen maailman hallinta on rajallista, väliaikaista ja usein näennäistä.
Entäpä sisäiset edellytykset? Eivätkö ne ole väkevämpiä?
Eikö mieli tulkitse ulkoisia olosuhteita onnellisuudeksi ja kärsimykseksi?
Eikö se ole voimakkaampi?
Kokemus osoittaa, että voimme olla ns. pikku paratiisissa
ja kuitenkin sisäisesti täysin onnettomia.
Dalai-lama oli kerran Portugalissa,
missä rakennettiin paljon joka puolella.
Eräänä iltana hän sanoi: "Olette rakentamassa kaikkea tätä,
mutta eikö olisi mukava rakentaa myös jotain sisäistä?
Ilman sitä -- vaikka saisitte korkeatasoisen huoneiston
ultramodernin ja viihtyisän talon 100. kerroksesta,
jos olette sisäisesti pohjattoman onnettomia,
etsitte vain ikkunaa, josta voisitte hypätä."
Toisaalta tiedämme
monien hyvin hankalissa oloissa elävien ihmisten
säilyttävän sisäisen tyyneyden, vapauden ja luottamuksen.
Sisäiset edellytykset ovat tärkeämmät --
eittämättä ulkoiset olosuhteet vaikuttavat,
ja on hienoa elää pitempään ja terveempänä,
saada tietoa, koulutusta ja mahdollisuus matkustaa, olla vapaa.
Kaikki tuo on hyvin toivottavaa.
Nuo eivät kuitenkaan riitä; ne ovat vain helpottavia apuneuvoja.
Ihmisen mieli tulkitsee kaiken.
Halutessamme tietää, kuinka edistäisimme sisäistä onnellisuutta,
ja mikä puolestaan kalvaa onnellisuutta,
tarvitsemme kokemustietoa.
Meidän täytyy tietää, että on tiettyjä mielentiloja,
jotka johdattelevat tähän kukoistukseen, tähän hyvään oloon,
jota kreikkalaiset kutsuivat eudaimoniaksi.
Jotkin tilat ovat epäsuotuisia hyvinvoinnille.
Kokemuksesta tiedämme, että suuttumus,
viha, mustasukkaisuus, ylimielisyys, pakonomainen halu ja voimakas takertuminen
saattavat meidät melko ikävään jälkitilaan.
Lisäksi ne nakertavat toisten onnellisuutta.
Mitä enemmän ne valtaavat mielemme
ketjureaktion tavoin, sitä kurjemmiksi ja kiusatummiksi tunnemme itsemme.
Toisaalta jokainen tietää sisimmässään, että pyyteetön anteliaisuus,
vaikka matkan päästä, kenenkään tietämättä siitä mitään,
voi pelastaa lapsen hengen, tehdä jonkun onnelliseksi.
Emme tarvitse tunnustusta tai kiitollisuutta.
Pelkkä teko antaa riittävyyden tunteen sisimpäämme.
Sellaisia haluaisimme olla kaiken aikaa.
Onko mahdollista vaihtaa olemisemme tapaa, muuttaa omaa mieltämme?
Eivätkö negatiiviset tai vahingolliset tunteet ole
myötäsyntyisiä mielellemme?
Pystymmekö muuttamaan tunteitamme, piirteitämme ja mielialojamme?
Siksi on kysyttävä: mikä on mielen luonto?
Kokemusperäinen näkökulma kertoo,
että on olemassa perimmäinen tietoisuuden ominaisuus,
pelkkä kognitiivisuus, tietoisena oleminen.
Tietoisuus muistuttaa peiliä, joka sallii kaikenlaiset kuvat.
Peilistä voi nähdä rumia tai kauniita kasvoja.
Peili sallii tämän, mutta se ei tahraudu,
ei mukaudu, ei muutu kuviensa mukana.
Joka ainoan ajatuksen takana on pelkkä puhdas tietoisuus.
Se on mielen luonto. Sitä itseään ei voi saastuttaa vihalla tai mustasukkaisuudella,
jos se olisi aina siellä -- koko kankaaseen tunkeutuvan värin tavoin --
silloin se löytyisi aina jostakin sieltä.
Tiedämme, ettemme aina ole vihaisia, aina mustasukkaisia, aina anteliaita.
Koska tietoisuutemme peruskudos on
puhdasta kognitiivisuutta, mikä erottaa sen kivestä,
muutos on mahdollinen, koska kaikki tunteet ovat hetkellisiä.
Tämä on mielen harjoittamisen perusta.
Mielenharjoitus perustuu ajatukselle, ettei kaksi vastakkaista
henkistä tekijää voi tapahtua samaan aikaan.
Ihminen voi siirtyä rakkaudesta vihaan.
Muttei voi samanaikaisesti haluta vahingoittaa
ja tehdä hyvää samalle kohteelle, samalle henkilölle.
Samalla kädenliikkeellä on mahdotonta antaa kättä ja iskua.
On olemassa luonnollisia vastamyrkkyjä tunteille,
jotka vahingoittavat hyvinvointiamme.
Näin voimme edetä. Ilo verrattuna kateuteen.
Sisäinen vapaus vs. voimakas takertuminen tai pakkomielle.
Hyvänsuopuus, rakastava ystävällisyys vihaa vastaan.
Silloin jokainen tunne tarvitsisi oman erityisen vastamyrkkynsä.
Toinen keino on löytää yleinen vastamyrkky kaikille tunteille
katsomalla mielen luontoa itseänsä.
Kun olemme ärtyneitä, vihoissamme tai suutuksissa jollekulle
tai päähänpinttymän vallassa, mielemme palaa yhä uudelleen samaan kohteeseen.
Aina kun mieli palaa kohteeseen, pinttymä tai mielipaha voimistuu.
Se on itseään toistava tapahtumasarja.
Ulospäin katsomisen sijasta, meidän on katsottava sisällemme.
Katsottava itse suuttumusta.
Se on uhkaava kuin vyöryvä monsuunipilvi tai ukkonen.
Uskomme, että voisimme istua pilven päällä, mutta se on silkkaa usvaa.
Samoin vihan ajatusta tarkastelemalla
se katoaa kuin kuura aamuauringossa.
Jos sen toistaa yhä uudelleen,
alttius uudelle vihantunteelle
vähenee kerta kerralta häivyttäessämme sen.
Vaikka vihamme voi nousta, se vain käväisee mielessä
jälkiä jättämättä kuin taivaalla kiitävä lintu.
Tämä on mielenharjoituksen periaate.
Se vie aikaa, kuten alttius mielemme epäkohtien synnyttämiseen,
virheiden purkamiseen menee myös oma aikansa.
Vain näin etenemme.
Mielen transformaatio on mietiskelyn päätarkoitus.
Perehtyminen uuteen olemisen tapaan,
havaita asioita uudella tavalla, mikä vastaa paremmin todellisuutta,
riippuvuussuhteita ja muutoksen jatkuvaa virtaa.
Tätä olemisemme ja tietoisuutemme on.
Tässä yhtymäkohta
kognitiotieteeseen, joka oli aiheemme --
joudumme käsittelemään niin lyhyesti --
ja aivojen muovautuvuuteen. Aivoja pidettiin jokseenkin vakaina.
Aivojen nimellisten yhteyksien määrän ajateltiin
vielä 20 vuotta sitten olleen vakiintuneita aikuisiällä.
Nyt on saatu selville mahdollisuudet suuriin muutoksiin.
10 000 tuntia harjoitelleen viulistin
sormia ohjaileva aivojen alue muuttuu paljon,
lujittaen synaptisia yhteyksiä.
Voiko tämän tehdä myös mielen ominaisuuksille?
Rakastavalle ystävyydelle, kärsivällisyydelle, avoimmuudelle?
Tätä suuret meditoijat ovat harjoittaneet.
Joitain 20 000 - 40 000 tuntia meditoineista tuli Madisonin, Wisconsinin tai
Berkeleyn laboratorioihin.
Kolmivuotisessa retriitissä he meditoivat 12 tuntia päivässä.
Loppuelämänsä he mietiskelevät 3 - 4 tuntia päivässä.
Todellisia mielenharjoituksen olympiavoittajia.
(Naurua)
Tämä paikka inspiroi meditointiin.
Meditoija 256 elektrodin kanssa.
(Naurua)
Mitä saatiin selville? Tietysti sama vanha asia.
Tieteelliset julkaisuesteet -- jos tutkimus koskaan lähetetään Nature-lehteen,
toivottavasti se hyväksytään.
Siinä käsitellään ehdottoman myötätunnon tilaa.
Pyysimme monia, monia vuosia harjoitelleita meditoijia
saattamaan mielensä pelkän rakastavan ystävällisyyden tilaan --
täysin tuntevan olennon saavutettavissa.
Harjoitellessa käytämme tietenkin kohteita.
Ajattelemme kärsiviä ihmisiä ja rakastamiamme ihmisiä,
mutta jossain vaiheessa tilasta voi tulla kaiken täyttävä.
Alustavat tulokset, jotka voin näyttää, koska ne on jo esitetty.
Normaalijakaumassa on 150 kontrollia.
Tässä tutkitaan oikean ja vasemman otsalohkon välistä eroa.
Lyhyesti: ihmiset, joilla otsalohkon etuosan oikea puoli on aktiivisempi,
ovat masentuneempia, sulkeutuneempia -- he osoittavat vähemmän positiivisia tunteita.
Vasemmalla puolella tilanne vastakkainen: enemmän taipumusta altruismiin,
onnellisuuteen, avoimuuteen ja uteliaisuuteen jne.
Ihmisten perussuuntautumista voidaan muuttaa.
Jos katsoo hauskaa elokuvaa, käyttää enemmän vasenta puoliskoa.
Jos on onnellinen jostakin, siirtyy vasemmalle puolelle.
Masennuspuuskassa oikea puolisko vahvistuu.
Tässä -0,5 on vakiopokkeaman ulkopuolella.
meditoijalla, joka keskittyi myötätuntoon.
Täysin normaalijakauman ulkopuolella.
Aika ei riitä paneutumaan kaikkiin tieteellisiin tuloksiin.
Toivottavasti ne saadaan aikanaan.
Mutta selvisi, että -- tässä kolmen ja puolen tunnin aivokuvauksen (fMRI) jälkeen,
kuin astuisi ulos avaruusaluksesta.
Muuallakin on osoitettu --
esim. Paul Ekmanin laboratorioissa Berkeleyssä --
että jotkut meditoijat kykenevät myös
kontrolloimaan tunnevastettaan kuviteltua paremmin.
Kuten esim. hätkähdyskokeissa.
Jos istuttaa kaverin tuolille, jossa on kaikenlaisia fysiologisia mittauslaitteita,
ja kuuluu eräänlainen pommin räjähdys, vaistomainen reaktio on niin voimakas,
ettei 20 vuoteen tavattu ketään, joka ei olisi hätkähtänyt.
Jotkut meditoijat eivät välitä siitä,
vaan suhtautuvat siihen täysin avoimesti,
pitäen sitä vain pienenä tähdenlennon kaltaisena tapauksena,
ja pystyvät olemaan täysin liikahtamatta.
Tarkoitus ei ole tehdä sirkustemppua
ja esittää poikkeuksellisia olentoja, jotka voivat hypätä tms.
Halutaan kertoa, että mielenharjoitus on tärkeää, ei pelkkää ylellisyyttä.
Se ei ole lisävitamiinia sielulle;
se ratkaisee elämämme jokaikisen hetken laadun.
Olemme valmiita kuluttamaan 15 vuotta kouluttautumiseen.
Hölkkäämme ja kuntoilemme mielellämme.
Teemme kaikkea mahdollista pysyäksemme kauniina.
Silti käytämme hämmästyttävän vähän aikaa kaikkein tärkeimpään:
mielen toimintatavasta huolehtimiseen.
Kokemustemme laadun perimmäiseen ratkaisijaan.
Myötätunnon on tarkoitus toteutua myös käytännössä.
Siihen pyrimme eri paikoissa.
Tämä yksi esimerkki on suuren vaivan arvoinen.
Luutuberkuloosia sairastava nainen jätettiin yksin telttaansa kuolemaan ainoan tyttärensä kanssa.
Tältä hän näyttää vuotta myöhemmin.
Kouluja ja klinikoita, joissa olemme toimineet Tiibetissä.
Lopuksi voitte ihailla näiden katseiden lumoa.
Ne kertovat onnellisuudesta enemmän kuin minä ikinä pystyn.
Tiibetin hyppiviä munkkeja.
(Naurua)
Lentäviä munkkeja.
Kiitoksia paljon.