Предполагам, че заради глобализацията можеш да намериш
тенекиени кутийки от Кока-Кола на Еверест и Будистки монах в Монтерей .
(Смях)
Дойдох само преди два дни от Хималаите по ваша любезна покана.
Бих искал и аз да ви поканя за малко в Хималаите.
Да ви покажа мястото, където медитатори, като мен,
които са започнали като мулекулярни биолози в института Пастьор,
са открили пътя към планините.
Това са няколко снимки, който имах щастието да направя и да съм там.
Това е връх Кайлаш в източен Тибет -- прекрасна обстановка.
Това е от страната на Марлборо.
(Смях)
Това е Тюркоазено Езеро.
Медитатор.
Това е най-горещият ден в годината, някъде в източен Тибет на 1-ви август.
На предишната вечер къмпирахме и моите тибетски приятели казаха:
"Ще спим навън." И аз ги попитах: "Защо? Имаме достатъчно място в палатката."
Те отговориха: "Да, но е лято."
(Смях)
Та сега ще поговорим за щастието.
Като французин, трябва да отбележа, че има много френски интелектуалци,
които мислят, че щастието никак не е интересно.
(Смях)
Тъкмо написах есе на тема щастие, което предизвика противоречия.
Някой написа статия, гласяща: не ни натрапвайте мръсната работа на щастието.
(Смях)
Не ни интересува да сме щастливи. Имаме нужда да живеем със страст.
Харесват ни висините и низините на живота.
Харесва ни да страдаме, защото е толкова хубаво, когато страданието спре за малко.
(Смях)
Това е гледката от балкона на отшелническата ми стая в Хималаите.
Около два на три метра е и сте добре дошли по всяко време.
(Смях)
Нека поговорим за щастието или благосъстоянието.
Първо, въпреки това, което френските интелектуалци казват,
изглежда никой не се събужда сутрин с мисълта:
"Нека страдам целия ден."
(Смях)
Това означава, че по някакъв начин, съзнателно или не,
пряко или косвено, в близък или в далечен план,
каквото и да правим, на каквото и да се надяваме, за каквото и да мечтаем,
някак е свързано с дълбоко желание за благосъстояние или щастие.
Както е казал Паскал, дори този който се обесва сам,
някак търси край на страданието, не намира друг начин.
Ако погледнем в литературата, Източната и Западната,
можем да намерим невероятно разнообразие от дефиниции на щастието.
Някои хора казват, че вярват само в спомените за миналото,
фантазиите за бъдещето, никога настоящето.
Някои хора казват, ще щастието е точно сега.
То е качеството на свежестта на настоящия момент.
Това накара Хенри Бергсон, френският философ, да каже:
"Всички велики мислители на човешката природа са оставили щастието
неопределено, за да може всеки от тях да го формулира по свой начин."
Може би това щеше да е задоволително, ако беше второстепенно в живота.
Но ако то определя
качеството на всеки момент от живота ни,
най-добре да знаем какво е, да имаме по-ясна представа.
Вероятно, защото не знаем, толкова често, въпреки че
търсим щастието, му обръщаме гръб.
Искаме да избегнем страданието, но някак тичаме към него.
Това може да бъде породено от някои обърквания.
Едно от най-често срещаните е щастие и удоволствие.
Ако погледнете отличителните белези на двете,
удоволствието зависи от момента, от обекта, от мястото.
В естество е променливо.
Хубава шоколадова торта: първата порция е вкусна,
втората не чак толкова, след това сме отвратени.
(Смях)
Такова е естеството на нещата: омръзват ни.
Бях почитател на Бах. Свирех го на китара.
Мога да го чуя два, три, пет пъти.
Ако трябваше да го слушам 24 часа без прекъсване, щеше да е уморително.
Ако ви е много студено, отивате край огъня, чудесно е.
След известно време се отдръпвате и след това започва да пари.
Изтърква се, докато го преживяваш.
Не е нещо,
което излъчва навън.
Може да усещате силно удоволствие
и някои около вас могат да страдат много.
Тогава какво е щастие?
Щастие е толкова неопределена дума, така че нека използваме благосъстояние.
Мисля, че най-удачната дефиниция, от будистката гледна точка,
е че благосъстоянието не е просто усещане на удоволствие.
То е дълбоко чувство на спокойствие и задоволство,
състояние, което тържествува и е в основата на всички емоционални състояния
и всички радости и мъки, които могат да ви се случат.
Може би за вас това е изненадващо.
Може ли да имаме такова благосъстояние, докато сме тъжни? Защо не?
Защото говорим за друго ниво.
Погледнете вълните, които стигат брега.
Когато сте в долната част на вълната, удряте дъното.
Удряте скалите.
Когато сте на гребена, ликувате.
Минавате от ликуване в депресия, няма дълпочина.
Ако погледнем дълбоките морета, има красиви, спокойни океани като огледало.
Може да има бури, но дълбините са непроменени.
Как става това?
Може да е единствено състояние на духа, не просто променлива емоция, усещане.
Дори радостта, която може да е извора на щастието.
Но има и злонамерена радост. Може да се радваш на нечие страдание.
Как да продължим нашето търсене на щастието? Твърде често търсим навън.
Мислим, че ако съберем това и онова, всички условия,
нещо което да наречем, че е всичко нужно, за да сме щастливи.
Да имаш всичко, нужно, за да си щастлив.
Точно това изречение вече разкрива гибелта на щастието.
Да имаме всичко. Ако нещо липсва, щастието ни рухва.
Когато нещата се объркат, толкова много се опитваме да поправим
това, което е извън нас, но нашият контрол върху външния свят е ограничен, временен, и често, илюзорен.
Нека погледнем вътрешните условия. Не са ли те по-силни?
Не е ли съзнанието, което превръща външните условия в щастие и страдание?
Не е ли по-силно?
От опит знаем, че дори и да сме в това, което наричаме малък рай,
пак може вътрешно да сме напълно нещастни.
Далай Лама беше в Португалия веднъж
и навсякъде кипеше строителство.
Една вечер той каза: "Вижте, правите всички тези неща,
но не ли хубаво да построите нещо у вас самите?"
"Дори и ако имате високотехнологичен апартамент
на 100-ния етаж на една много модерна и комфортна сграда,
ако вътрешно сте много нещастен,
всичко, което търсите ще е прозорец, през който да скочите."
Знаем също
и аз много хора, които са в много трудни обстоятелства,
но успяват да запазят спокойствието, вътрешните сила и свобода, самочувствието.
Вътрешните условия са по-силни.
Разбира се, външните обстоятелства имат влияние,
и е чудесно да живеем по-дълго, по-здрави,
да имаме достъп до информация, образование,
да можем да пътуваме, да имаме свобода, много е желателно.
Но не е достатъчно. Това са само допълнителни помощни обстоятелства.
Преживяването, което превежда всичко е вътре в съзнанието.
Ще попитаме как да създадем у себе си вътрешните условия за щастието
и кои са тези, които ще подкопаят щастието.
Нужен е опит.
Трябва да знаем от нас самите, че има определени
състояния на съзнанието, които са добри проводници
на благосъстоянието, това, което гърците наричали благодемоние, хубав живот.
Има състояния, които са вредни за това благосъстояние.
Ако имаме предвид собствения си опит,
гневът, омразата, завистта, арогантността, вманиаченото желание, силният контрол
не ни оставят в добро състояние, след като сме ги изпитали.
Освен това са пагубни към щастието на другите.
Бихме могли да обърнем внимание, че колкото повече обсебват съзнанието ни,
толкова повече се чувстваме нещастни и затормозени.
Всеки дълбоко в себе си знае, че действие на самоотвержна щедрост,
дори и без никой да разбере,
дали ще спасим детски живот или ще направим някого щастлив...
Нямаме нужда от признание. Нямаме нужда от благодарност.
Самото действие поражда усещане за съответствие с нашата дълбока природа.
Бихме искали да се чувстваме така през цялото време.
Възможно ли е да променим себе си, съзнанието си?
Да променим негативните емоции, разрушителните емоции,
които са присъщи на съзнанието ни?
Възможно ли е да променим емоциите си, навиците си, настроенията си?
За да отговорим, трябва да попитаме, какво е естеството на нашето съзнание?
От гледна точка на опита,
има основно качество на съзнателност,
което е единствено да познаваме, да усещаме.
Съзнателността е като огледало, което позволява на всички образи да се оглеждат в него.
Може да има грозни лица, красиви лица.
Огледалото позволява това, но то не е замърсено,
не се променя от тези образи.
Подобно на това, зад всяка една мисъл има чиста съзнателност, чисто усещане.
Това е естеството. Вътрешно не може да бъде замърсено от омраза или завист, защото
ако беше винаги там, както боята се просмуква от целия плат,
щеше винаги да може да се намери някъде.
Знаем, че не сме винаги ядосани, винаги завистливи, винаги щедри.
Тъй като основната материя на съзнателността
е чистото познавателно качество, което я различава от камъка,
има възможност за промяна, а и защото всички емоции са краткотрайни.
Това е основата на тренирането на съзнанието.
Тренирането на съзнанието се основава на идеята, че два противоположни мисловни процеса
не могат да се случат едновременно.
Можете да преминете от любов към омраза.
Не можете едновременно да изпитвате желание да навредите
и да сторите добро на един и същ обект.
Не можете с един и същи жест да се здрависате и да нанесете удар.
Има естествени противосредства на емоциите,
които са разрушителни за нашето вътрешно благосъстояние.
Ликуването сравнено със завистта.
Усещане за вътрешна свобода, противопоставено със силно вманиачване и желание за контрол.
Доброжелателство, любяща доброта срещу омразата.
Това значи, че всяка емоция ще се нуждае от определено противосредство.
Друг начин би бил да се опитаме да намерим общо противосредство за всички емоции
и този начин е като се погледне в същността.
Обикновено, когато се почустваме раздразнени или разстроени от някого,
или обсебени от нещо, мисълта се връща отново и отново към този обект.
Всеки път, когато се върне към този обект, мисълта затвърждава обсебването или раздразнението.
Това е един самозатвърждаващ се процес.
За това, вместо да гледаме навън, е нужно да погледнем навътре.
Погледнете самия гняв.
Изглежда много застрашителен, като буреносен облак.
Ние мислим, че бихме могли да седнем на облака, но отблизо той е просто мъгла.
Ако погледнем мисълта за гнева,
тя ще изчезне като скреж под утрешното слънце.
Ако правите това отново и отново,
склонността да се гневите
ще намалява всеки път, когато разсейвате гнева.
Накрая, дори и да се появи гняв, само ще премине през съзнанието,
като птица, прелитаща в небето без да остава и следа.
Това е принципът на тренирането на съзнанието.
Отнема време, както е отнело време за всичките ни недостатъци
да се натрупат, за това ще отнеме време да ги изкореним.
Но това е единственият начин.
Промяна на съзнанието, това е точното значение на медитацията.
Означава опознаването на нов начин на съществуване,
нов начин на възприятие, който е в по-голям синхрон с реалността,
с взаимната зависимост, с потока и продължителната трансформация,
които са нашето същество и нашето съзнание.
А сега за връзката с науката за съзнанието.
Трябва да поговорим за това, тъй като това беше темата ...
имаме толкова малко време.
Относно пластичността на мозъка, мозъкът е считан за малко или много фиксиран.
Допреди 20 години, всички връзки в мозъка
бяха считани за малко или много непроменливи след достигане на зряла възраст.
Скоро бе открито, че мозъкът може да се промени много.
При цигулар, който се е упражнявал повече от 10 000 часа,
някои части от мозъка, които контролират движението на пръстите, се променят съществено,
увеличавайки затвърждаването на синаптичните връзки.
Можем ли да постигнем това с човешките качества?
С любящата доброта, с търпението, с откритостта?
Това е, което тези велики медитатори правят.
Някои от тях, които дойдоха в лабораториите в Мадисън, Уисконсин, или Бъркли,
са направили от 20 до 40 000 часа медитация.
Уединяват се за три години и медитират по 12 часа на ден.
След това, до края на живота си ще правят това по три или четири часа на ден.
Те са истински олимпийски шампиони по трениране на съзнанието.
(Смях)
Това е мястото, където медитират. Виждате, че е вдъхновяващо.
А тук с 256 електрода.
(Смях)
Какво откриха? Разбира се, същото нещо.
Ако това изследване кандидатства за Nature (Нейчър),
надявам се, ще бъде прието.
Занимава се със състоянието на безусловно състрадание.
Помолихме медитатори, които са се занимавали
с това от много време, да се поставят в състояние, където има само любяща доброта,
пълно отдаване на чувствителното същество.
Когато се упражняваме,
правим това с обекти. Мислим за хора, които страдат,
хора, които обичаме. От един момент нататък, може да е състояние, обхващащо всичко.
Това е първоначален резултат, който мога да покажа, тъй като е показван вече.
Гаусовата камбана показва 150 човека и демонстрира
разликата между десния и левия фронтален лоб.
На кратко, хора, които имат повече дейност в дясната част на префронталния кортекс,
са по-депресирани, необщителни, нямат много позитивни склонности.
От лявата страна е обратното: повече склонност към алтруизъм,
щастие, любопитство, и така нататък.
Има основна тенденция у хората, която може да се променя.
Ако гледате комедия, минавате в лявата част на мозъка.
Ако сте щастливи за нещо, отивате в лявата част.
Ако сте в период на депресия, отивате в дясната част.
Тук -0.5 е стандартното отклонение
на медитатор, който медитира над състраданието.
Напълно излиза от Гаусовата крива.
Нямам време да навляза във всичките различни резултати.
Надявам се, ще излязат.
Това е след три и половина часа в ЯМР.
Все едно излизате от космически кораб.
В други лаборатории е показвано,
например в лабораторията на Пол Екман в Бъркли,
че някои медитатори могат
да контролират емоциите си повече, отколкото се е предполагало.
Например, експериментите с уплаха.
Ако поставите човек на стол с най-различни апаратури, които следят физиологичното състояние,
и избухне бомба, реакцията е толкова инстинктивна, че за 20 години,
не са виждали човек, който да не е подскочил.
Някои медитатори, без да се опитват да предотвратят реакцията,
а просто бидейки напълно отворени,
мислейки, че експлозията е нещо малко, също като падаща звезда,
успяват да не помръднат изобщо.
Целта на това, не е да се направи цирк
и да се покажат изключителни същества, които могат да скачат.
Целта е да кажем, че тренирането на съзнанието има значение. Не е просто лукс.
Не е допълнителен витамин за душата.
Това е нещо, което ще определи качеството на всеки момент от ежедневието ни.
Готови сме да прекараме 15 години, за да се образоваме.
Обичаме да тичаме, да ходим на фитнес.
Правим какво ли не, за да останем красиви.
А прекарваме учудващо малко време, грижейки се за най-важното: начина, по който работи съзнанието ни.
Ще повторя, че това е, което
в крайна сметка определя качеството на нашите преживявания.
Нашето състрадание трябва да се задейства.
Това се опитваме да постигнем на различни места.
Само този пример отне много работа.
Тази жена с туберкулоза на костите, оставена сама в палатка, ще умре с единствената си дъщеря.
След година, ето как изглежда.
Работим над различни клиники и училища в Тибет.
И сега ви оставям с красотата на тези гледки,
която говори повече за щастието, отколкото аз бих могъл да кажа някога.
Скачащи монаси от Тибет.
(Смях)
Летящи монаси.
Много ви благодаря.