Salaam. Namaskar.
God morgen.
Gitt TED-profilen min forventer dere
kanskje at jeg skal snakke om
det siste i filantropiske trender –
den som akkurat har fått Wall Street
og Verdensbanken til å summe –
hvordan investere i kvinner,
hvordan styrke dem, hvordan redde dem.
Ikke jeg.
Jeg er interessert i hvordan kvinner
redder oss.
De redder oss ved å redefinere og på nytt se for seg
en fremtid som trosser og gjør
aksepterte polariteter vagere.
Polariteter vi lenge har tatt for gitt,
som mellom modernitet og tradisjon,
i-land og u-land,
undertrykkelse og muligheter.
Midt i de nedslående utfordringene vi
som globalt samfunn møter,
er det noe med
denne tredje retningens raga
som gleder mitt hjerte.
Det som fascinerer meg mest,
er hvordan kvinner gjør dette,
til tross for et sett paradokser
som både er frustrerende og fascinerende.
Hvorfor er det slik at kvinner på den ene siden
brutalt undertrykkes av kulturelle praksiser,
men samtidig er de likevel
kulturbevarere i de fleste samfunn?
Er hijaben eller skautet
et symbol på underkastelse
eller motstand?
Når så mange kvinner og jenter
blir slått, voldtatt, lemlestet
hver dag
av alle slags grunner –
ære, religion, nasjonalitet –
Hva er det som lar kvinner plante trær på nytt,
å bygge opp igjen samfunn,
å lede radikale, ikke-voldelige
bevegelser for sosial endring?
Er det forskjellige kvinner
som utfører bevaringen og radikaliseringen?
Eller er det de samme?
Er vi skyldige, som Chimamanda Adichie minte oss på
ved TED-konferansen i Oxford,
i å anta at det fins en enkelt historie
om kvinners kamp for sine rettigheter
når det faktisk fins mange?
Og hva, om noe,
har menn med det å gjøre?
Mye av livet mitt har vært en søken
etter svar på disse spørsmålene.
Den har tatt meg verden rundt og
introdusert meg for fantastiske mennesker.
I prosessen har jeg samlet biter
som hjalp meg med å kaste lys over dette mysteriet.
Blant de som hjalp meg til å åpne øynene
for en tredje retning er:
en troende muslim i Afghanistan,
en gruppe harmoniserende lesbiske i Kroatia
og en tabubryter i Liberia.
Jeg står i gjeld til dem
slik jeg gjør til mine foreldre,
som på grunn av forseelser i sitt forrige liv
ble belønnet med tre døtre i dette.
Og for grunner jeg heller ikke forstår,
synes å være uvanlig stolt av oss tre.
Jeg er født og oppvokst her i India,
og jeg lærte tidlig
å være svært mistenksom overfor tanter og onkler
som ville bøye seg ned, klappe oss
på hodet og si til foreldrene våre,
helt uten problemer:
“Stakkars dere. Dere har bare tre døtre.
Men dere er unge, dere kan forsøke igjen.”
Følelsen av forargelse
over kvinners rettigheter
nådde kokepunktet da jeg var rundt 11.
Tanten min, en uvanlig velartikulert
og skarp kvinne,
ble enke tidlig.
En flokk slektninger kom til henne.
De tok av den fargerike sarien hennes.
De fikk henne til å ta på en hvit.
De tørket bindien av pannen hennes.
De knakk armringene hennes.
Datteren, Rani
som var noen år eldre enn meg,
satt forvirret i fanget hennes,
og skjønte ikke hva som hadde skjedd
med den selvsikre kvinnen
hun en gang kjente som sin mor.
Sent den kvelden hørte jeg moren min
trygle faren min:
“Vær så snill, Ramu, gjør noe. Kan du ikke gripe inn?”
Og faren min mumlet lavt:
“Jeg er bare den yngste broren, det er ingenting jeg kan gjøre.
Det er tradisjon.”
Den kvelden lærte jeg reglene
for hva det betyr å være kvinne i denne verden.
Kvinner lager ikke de reglene,
men reglene definerer oss og definerer
mulighetene og sjansene vi har.
Menn påvirkes også av de samme reglene.
Faren min, som hadde slåss i tre kriger
kunne ikke redde sin egen søster
fra denne lidelsen.
Da jeg var 18,
med utmerket veiledning fra moren min,
hadde jeg derfor, som man kunne forvente,
blitt en ihuga feminist
som sang ute i gatene:
“[Hindi]
[Hindi]
Vi er Indias kvinner. Vi er ikke blomster,
vi er forandringens gnist.”
Da jeg kom til Beijing i 1995,
var det klart for meg at den eneste måten
å oppnå likhet mellom kjønnene,
var å velte århundrer
med nedtrykkende tradisjoner.
Snart etter at jeg returnerte fra Beijing,
hoppet jeg på sjansen til å jobbe for denne
utrolige organisasjonen stiftet av kvinner
for å støtte kvinnerettighets- organisasjoner verden rundt.
Men etter bare seks måneder i ny jobb
møtte jeg en kvinne
som tvang meg til å utfordre alle mine antakelser.
Hun heter Sakena Yacoobi.
Hun kom inn på kontoret mitt
i en tid da ingen i USA
visste hvor Afghanistan var.
Hun sa til meg, “Det handler ikke om burkaen.”
Hun var den mest målrettede forkjemperen
for kvinnesaken jeg noensinne hadde hørt.
Hun fortalte at kvinner drev skoler under jorden
i miljøene hennes i Afghanistan, og at organisasjonen hennes,
the Afghan Institute of Learning,
hadde startet opp en skole i Pakistan.
Hun sa, “Det første man vet som muslim
er at Koranen krever
og støtter opp om lese- og skriveferdigheter.
Profeten ville at alle troende skulle
kunne lese Koranen selv.”
Hørte jeg riktig?
Påkalte en kvinnesaksforkjemper
religion?
Men Sakena motsetter seg stempler.
Hun bærer alltid skaut,
men jeg har vandret med henne på stranden
med det lange håret flagrende i vinden.
Hun starter alle foredrag med en bønn,
men hun er en singel, tøff,
økonomisk uavhengig kvinne
i et land hvor jenter blir giftet bort når de er 12 år.
Hun er også utrolig pragmatisk.
“Dette skautet og klærne,” sier hun,
“gir meg frihet til å gjøre det jeg må gjøre
for å snakke med dem som gir viktig
støtte og assistanse i dette arbeidet.
Da jeg måtte åpne skole i flyktningleiren
dro jeg til imamen.
Jeg sa til ham: `Jeg er troende, og kvinner og barn
under disse forferdelige forholdene
trenger troen sin for å kunne overleve.´”
Hun smiler underfundig.
“Han ble smigret.
Han begynte å komme til senteret mitt to ganger i uken,
for kvinner kunne ikke dra til moskeen.
Etterpå gikk han,
og kvinner og jenter ble igjen.
Vi startet med en liten lese-
og skrivetime for å lese Koranen,
så en mattetime, så en engelsktime, så datatimer.
I løpet av noen uker var alle i flyktningleiren
i timene våre.”
Sakena er lærer
i en tid hvor det å undervise kvinner
er en farlig virksomhet i Afghanistan.
Hun er på Talibans drapsliste.
Jeg bekymrer meg for henne hver gang hun reiser gjennom landet.
Hun trekker på skuldrene når jeg spør henne om sikkerheten.
“Kavita jaan, vi kan ikke tillate oss å være redde.
Se på de unge jentene som går på skolen
etter å ha fått syre slengt i ansiktet.”
Og jeg smiler og nikker,
mens jeg innser at jeg betrakter kvinner
og jenter som tar sine egne religiøse tradisjoner og skikker
og gjør dem om til redskaper
for opposisjon og muligheter.
Veien er deres egen,
og den ser mot et Afghanistan
som kommer til å være annerledes.
Å være annerledes er noe kvinnene
i Le Zbor fra Zagreb i Kroatia
kjenner så alt for godt til.
Å være lesbisk, lesbe,
homoseksuell
er i de fleste deler av verden, også her,
i vårt land, India,
å oppta en plass med et enormt ubehag
og ekstreme fordommer.
I etterkrigssamfunn som Kroatia,
hvor hypernasjonalisme og religiøsitet
har skapt et miljø som er uutholdelig
for alle som kan anses
som sosiale utskudd.
Så ta en gruppe åpne lesber,
unge kvinner som elsker den gamle musikken
som en gang spredte seg over regionen
fra Makedonia til Bosnia,
fra Serbia til Slovenia.
Disse folkesangerne møttes på høyskolen gjennom et program
i kjønnsstudier. Mange er i 20-årene, noen er mødre.
Mange har strevd for å komme ut til miljøene sine,
til familier med en religiøs tro som gjør det vanskelig å godta
at døtrene deres ikke er syke,
bare skeive.
Som Leah, en av gruppens grunnleggere sier:
“Jeg liker tradisjonell musikk veldig godt.
Jeg liker rock and roll også.
I koret vårt, Le Zbor, blander vi de to.
Jeg ser tradisjonsmusikk
som et slags opprør der folk kan snakke fritt,
spesielt i tradisjonelle sanger fra
andre deler av det tidligere Jugoslavia.
Etter krigen gikk mange av disse sangene tapt,
men de er del av vår barndom og historie,
og vi må ikke glemme dem.”
Usannsynlig nok har dette LGBT-koret
vist hvordan kvinner
investerer i tradisjon for å skape endring,
som alkymister snur de dissonans til harmoni.
Repertoaret inkluderer
den kroatiske nasjonalsangen,
en bosnisk kjærlighetssang
og serbiske duetter.
Og Leah legger smilende til:
“Kavita, vi er spesielt stolte av julemusikken vår,
for den viser at vi er åpne for religiøse praksiser
selv om den katolske kirken
hater oss LGBT.”
Konsertene trekker publikum
fra deres egne miljøer, ja,
men også fra den eldre generasjon:
en generasjon som kanskje er
mistenksom til homofili,
men er nostalgisk til sin musikk og fortiden den representerer.
En far som innledningsvis akket seg over at datteren
kom ut i et slikt kor,
skriver sanger for dem nå.
I middelalderen ville trubadurer
reise rundt i landet
og synge fortellingene og dele versene sine.
Le Zbor reiser over Balkan på samme måte,
synger og forbinder folk som er splittet
av religion, nasjonalitet og språk.
Bosniere, kroater og serbere
finner et sjeldent delt rom av stolthet i historien sin,
og Le Zbor minner dem om at
sangene en gruppe hevder er sine alene,
egentlig tilhører dem alle.
(Korsang)
I går viste Mallika Sarabhai oss
at musikk kan skape en verden
som lettere aksepterer forskjeller
enn den vi har fått.
Den verdenen Leymah Gbowee fikk
var en verden i krig.
Liberia var sønderrevet etter tiår med borgerkrig.
Leymah var ikke aktivist, hun var trebarnsmor.
Men hun var forferdelig bekymret:
Hun var redd sønnen kom til å bli bortført
og tatt med for å bli barnesoldat,
Hun var redd døtrene kom til
å bli voldtatt, hun var redd for livene deres.
En natt hadde hun en drøm.
Hun drømte at hun og tusener
av andre kvinner endte blodbadet.
I kirken neste morgen spurte hun andre om hvordan de følte seg.
De var alle lei kampene.
“Vi trenger fred, og vi behøver at lederne våre forstår
at vi ikke vil hvile før det er fred.”
Blant vennene til Leymah var det en muslimsk politikvinne.
Hun lovet at hun skulle ta opp temaet i miljøet sitt.
Ved neste fredagsbønn begynte kvinnene
som satt på siderommet til moskeen
å dele bekymringene sine for tingenes tilstand.
“Hvilken rolle spiller det?” sa de. “En kule skiller ikke
mellom muslimer og kristne.”
Denne lille gruppen med kvinner
bestemte seg for å få slutt på krigen,
og de valgte å bruke tradisjonene sine for å fremme et poeng:
Liberiske kvinner bærer som regel
mange smykker og fargerike klær.
Men nei, for å protestere kledde de seg
kun i hvitt, uten sminke.
Som Leymah sa: “Vi bar hvitt
for å si at vi var ute etter fred.”
De stod ved siden av veien hvor
Charles Taylor’s kortesje daglig passerte.
De stod i flere uker -
først bare 10, så 20, så 50, så hundrevis av kvinner -
kledt i hvitt, som sang og danset,
og sa de var ute etter fred.
Til slutt ble motstandskreftene i Liberia
presset til å holde fredssamtaler i Ghana.
Fredssamtalene dro lenger og lenger ut.
Leymah og søstrene hadde fått nok.
Med de pengene de hadde igjen, tok de med
en liten gruppe kvinner dit samtalene var,
og de omringet bygningen.
I et nå berømt klipp fra CNN
ser man de sitter på bakken, arm i arm.
Vi kjenner til dette i India, det heter en “gherab”.
Så blir stemningen anspent.
Politiet tilkalles for å fysisk fjerne kvinnene.
Da den høyt rangerte politibetjenten kommer bort med batongen
reiser Leymah seg opp med overlegg,
strekker armene over hodet
og begynner, veldig sakte,
å knyte opp hodeplagget som dekker håret.
Man kan se politimannens ansikt.
Han ser flau ut. Han trekker seg tilbake.
Og det neste man ser
er at politiet har forsvunnet.
Leymah fortalte senere:
“Det er tabu, vet du, i Vest-Afrika.
Hvis en eldre kvinne kler av seg foran en mann
fordi hun vil det selv,
er mannens familie forbannet.”
(Latter)
(Applaus)
Hun sa: “Jeg vet ikke om han gjorde det fordi han trodde på det,
men han visste at vi ikke kom til å gå.
Vi kom ikke til å gå før fredsavtalen var signert.”
Og fredsavtalen ble signert.
Og så mobiliserte kvinnene i Liberia seg
til støtte for Ellen Johnson Sirleaf,
en kvinne som selv brøt noen tabuer
ved å bli det første kvinnelige,
folkevalgte statsoverhodet i Afrika på mange år.
Da hun holdt presidenttalen sin
erkjente hun de tapre, liberiske kvinnene
som lot henne vinne mot en fotballstjerne –
soccer for dere amerikanere –
intet mindre.
Kvinner som Sakena og Leah
og Leymah
har gjort meg ydmyk og har endret meg
og fått meg til å innse at jeg ikke skal være så rask
til å dra forhastede slutninger av noe slag.
De reddet meg fra mitt rettferdige sinne
ved å tilby innsikt i denne tredje metoden.
En filippinsk aktivist sa en gang til meg:
“Hvordan steker man en riskake?
Med varme nedenfra og varme fra toppen.”
Protestene, marsjene,
den kompromissløse holdningen
til at kvinners rettigheter er menneskerettigheter, punktum.
Det er varmen fra bunnen.
Det er Malcolm X og suffragistene
og prideparadene.
Men vi trenger også varmen fra toppen.
Og i de fleste deler av verden
blir den toppen fortsatt
kontrollert av menn.
Så for å omskrive Marx; Kvinner skaper forandring,
men ikke under omstendigheter som de velger selv.
De må forhandle.
De må bryte ned tradisjoner som en gang fikk dem til å tie
for å gi nye forhåpninger en stemme.
Og de trenger allierte fra miljøene rundt seg.
Allierte som imamen,
allierte som faren som nå skriver sanger
for en lesbisk gruppe i Kroatia,
allierte som politimennene som hedret et tabu og trakk seg unna,
allierte som min far,
som ikke kunne hjelpe søsteren sin, men har hjulpet tre døtre
til å følge drømmene sine.
Kanskje det er på grunn av at feminismen,
ulikt nesten alle andre sosiale bevegelser
ikke er en kamp mot en tydelig undertrykker –
det er ikke maktoverklassen,
eller okkupantene, eller koloniherrene –
kampen står mot et dypfølt trossystem og antakelser
om at vi kvinner, altfor ofte,
tar oss sammen.
Kanskje dette er feminismens ultimate gave
at det personlige faktisk er det politiske.
Så, som Eleanor Roosevelt en gang uttalte
om menneskerettigheter, gjelder det samme for likestilling:
det begynner i det små, nær hjemmet.
I gatene, ja,
men også i forhandlinger rundt kjøkkenbordet
og i ektesengen
og i forhold mellom elskere og foreldre
og søstre og venner.
Og da,
da forstår man at ved å integrere
aspekter av tradisjon og samfunn
inn i kampene sine,
gjør kvinner som Sakena og Leah og Leymah –
men også som Sonia Gandhi her i India,
og Michelle Bachelet i Chile,
og Shirin Ebadi i Iran –
de gjør noe annet.
De utfordrer selve forestillingen
av vestlige utviklingsmodeller.
De sier: Vi må ikke være som dere
for å forandre noe.
Vi kan bære sari eller hijab
eller bukser eller boubou,
og vi kan være partiledere og presidenter
og menneskerettsadvokater.
Vi kan bruke tradisjonen vår til å navigere forandringen.
Vi kan demilitarisere samfunn
og heller bruke ressurser
på å skape genuin sikkerhet.
Det er i disse små historiene,
disse individuelle historiene,
at jeg ser at det skrives et radikalt epos
av kvinner verden over.
Det er i disse trådene
som veves inn i et motstandsdyktig stoff
som vil verne om miljøer,
at jeg finner håp.
Og hvis hjertet mitt gleder seg
er det fordi man i disse små bitene
av og til får et glimt
av en helt, helt ny verden.
Og hun er definitivt på vei.
Tusen takk.
(Applaus)