Pat Mitchell: Tudom, ki nem állhatod, ha legendának tartanak.
Marian Wright Edelman: Így van.
(Nevetés)
PM: Miért nem, Marian?
Hiszen amolyan legendaféle vagy.
Már régóta csinálod,
és még mindig itt vagy mint alapító és elnök.
MWE: Mert a papám és a mamám úgy nevelt minket, hogy szolgáljunk,
ezért szolgáló vezetők vagyunk.
Ez nem külsőség vagy címke kérdése,
és én a világ legszerencsésebb emberének érzem magam.
Óriási nélkülözések és igazságtalanságok metszéspontjában születtem,
de nagy lehetőségekében is, hogy változtassak rajtuk.
Igen hálásnak érzem magam,
hogy szolgálhatok és tehetek valamit.
PM: Milyen szépen fejezed ki!
(Taps)
Az amerikai Délen nőttél fel,
és mint minden gyereket,
a szüleid alakítottak azzá, amivé lettél.
Mondd: mit tanítottak nektek a mozgalomépítésről?
MWE: Rendkívüli szüleim voltak. Nagy szerencsém volt.
Anyámnál jobb szervezőt nem ismerek.
Mindig ragaszkodott hozzá, hogy a maga lábán álljon meg.
Tejboltot nyitott, hogy meglegyen a pénze,
és a függetlenség érzését minden bizonnyal tőle örököltem.
Lelkész papámmal igazi párt alkottak.
Nővérem a legidősebb testvérem,
én vagyok a legfiatalabb, van három bátyám is.
De mindig tudtam, hogy vagyok olyan okos, mint a bátyáim.
Fiús vadóc voltam.
Mindig az kellett, ami a fiúknak.
De a lényeg, hogy boldogok voltunk,
noha nagyon szegregált
dél-karolinai kisvárosban nőttünk fel.
Tudtuk, hogy az rossz.
Négyéves korom óta tudom,
hogy nem fogadom el, ha be akarnak skatulyázni.
De Papa és Mama mindig érezte, hogy nem velünk van baj,
hanem a külvilággal,
de ha megnövünk, változtathatunk rajta.
Már nagyon korán belefogtam ebbe.
A lényeg, hogy ők a példaképeink voltak,
mert azt mondták: ha ínséget látsz,
ne kérdezd, miért nem tesz valaki ellene.
Azt nézd, te mit tehetsz.
Szülővárosomban nem volt idősotthon.
Reddick tiszteletes, akiről 50 év múltán már tudjuk, Alzheimer-kóros volt,
az utcán csatangolt.
Papa és Mama rájött, hogy hely kéne neki,
úgyhogy idősotthont alapítottunk.
Gyerekek főztek, takarítottak és szolgáltak ki.
Akkoriban ez nem volt ínyünkre,
de így tanultuk meg, mi a kötelesség:
gondozni azokat, akik nem tudják magukat ellátni.
Tizenkét nevelt húgom és öcsém volt.
Anyám befogadta őket, mielőtt és miután elkerültünk hazulról.
Amikor ínséget lát az ember, teljesíti a kötelességét.
Papa azt mondta: Isten teljes foglalkoztatottságú gazdaságot működtet.
(Nevetés)
Elég csupán az ínséget figyelnünk,
és sosem maradunk teendő vagy valódi életcél nélkül.
A Gyermekvédelmi Alap minden mai témája
igen személyes módon a gyerekkoromhoz kapcsolódik.
Little Johnny Harrington, aki tőlünk a harmadik lakásban élt nagyanyjával,
szögbe lépett.
Tetanuszfertőzés, kórházba került, oltást nem kapott, belehalt.
Tizenegy éves volt.
Emlékszem az esetre.
Az előttünk lévő autópályán baleset volt:
két fehér teherautósofőr és egy bevándorló család,
amely történetesen fekete volt.
Kirohantunk segíteni.
Egy templom előtt történt, megjött a mentő,
meglátták, hogy a fehér sofőröknek kutyabajuk,
és a fekete munkások megsérültek.
Faképnél hagyták őket, és elhajtottak.
Sosem felejtem el.
A védőoltás volt az egyik legelső dolgunk,
amikor a Gyermekvédelmi Alapnál arról gondoskodtunk,
hogy minden gyerek kapja meg a védőoltást a megelőzhető betegségek ellen.
Egyenlőtlen színvonalú iskolák...
(Taps)
Elkülönített és egyenlőtlen.
Fehér iskoláktól levetett dolgok.
De könyv mindig volt otthon.
Papa falta a könyveket.
Esténként együtt olvastunk.
15–20 percet olvastatott engem.
Egyszer beraktam az "Őszinte gyónás"-t a Life Magazinba;
arra kért, hogy olvassam hangosan.
Soha többet nem olvastam az "Őszinte gyónás"-t.
(Nevetés)
Szüleim mohón olvastak.
Előbb kaptunk könyvet, mint újabb pár cipőt,
és ez nagyon fontos volt.
Noha a feketék iskolái uraságtól levetett könyveket
meg uraságtól levetett mindenfélét kaptak,
nagy volt az ínség.
Papa világossá tette, hogy az olvasás nyit ablakot a külvilágra,
és ezt óriási ajándéknak tartom.
De a lecke igazolódott, hogy Isten teljes foglalkoztatottságú gazdaságot működtet,
elég csupán az ínséget figyelnünk,
és sosem maradunk teendő vagy valódi életcél nélkül.
Nálam mindig ez van.
Kisvárosunk nagyon szegregált volt.
Négy-ötéves koromban lázadó voltam.
Elmentem az egyik áruházhoz,
felirat jelezte a "fehér" és "fekete" vízcsapot.
Ezt nem tudtam, de nem is nagyon érdekelt.
Velem volt a vasárnapi iskolai tanárnőm.
Nem a megfelelő csapból ittam,
elrántott onnan, azt sem tudtam, mi a csuda történt,
de aztán elmagyarázta a fekete és fehér víz mibenlétét.
Azt nem tudtam,
hazamentem, kitártam sebzett lelkecskémet szüleimnek,
elmeséltem a történteket, és megkérdeztem: "Mi a baj velem?"
Azt válaszolták: "Semmi különös,
a rendszerrel van baj."
Ez után titokban mindig megcseréltem az ivóvíz-feliratokat,
bárhol jártam is.
(Nevetés)
Ettől jól éreztem magam.
(Taps)
PM: Semmi kétség, hogy a legenda lázadóról szól,
és ez régóta így van.
Ügyvédként és a polgárjogi mozgalomban kezdtél ténykedni,
dolgoztál dr. Kinggel is az eredeti Szegény Emberek Mozgalmában.
Aztán eldöntötted 45 éve,
hogy országos érdekvédő kampányt szervezel a gyerekekért.
Miért épp a gyerekek érdekében?
MWE: Mert amit Mississippiben
és Délen láttam,
azoknak zömmel a gyerekekhez volt közük.
Láttam az országban fölpuffadt hasú,
éhezés határán lévő gyerekeket,
akik éhesek voltak,
nem volt ruhájuk,
és senki sem akarta elhinni,
hogy léteznek éhező gyerekek.
Lassú folyamat volt.
Senki sem akart erre figyelni.
A Mississippibe jövő képviselőknek váltig mondogattam:
"Nézzék csak meg!", de zömük semmit sem akart ezzel tenni.
De én láttam a nyomasztó szegénységet.
Szavazói regisztrációval akarta Mississippi állam –
idegen fehér kölykök segítenének a feketéknek regisztráltatni magukat –,
hogy mindenki menjen el az államból, ki akarták éheztetni a feketéket.
Az ingyenes élelmiszert lecserélték
két dollárba kerülő élelmiszerjegyekre.
Nem volt jövedelmük az embereknek, senki sem akarta elhinni az USA-ban,
hogy vannak nálunk jövedelem nélküliek.
Százakat, ezreket ismerek.
Nagy gonddá vált az alultápláltság.
Aztán egy szép napon dr. King eljött.
Egy sor ügyért küzdöttünk, hogy pl. a Head Start program,
amelyet Mississippi állam elvetett,
legyen refinanszírozva.
King elment a központba,
amelyet a szegények tartottak fönn bármi segítség nélkül,
meglátta, hogy egy tanár 8–10 gyereknek oszt fel egy almát,
ki kellett rohannia, mert elsírta magát.
Nem hitt a szemének.
Csak mikor Robert Kennedy úgy döntött, hogy eljön,
elmentem ismertetni a Head Start programot,
mert támadták.
Kértem, hogy nézzék meg maguk,
és majd meglátják
az éhező embereket és az éhező gyerekeket.
Eljöttek, és Kennedy magával hozta a sajtót,
s ez indította el a mozgalmat.
Az állami északra akarta kiszorítani a szegényeket,
hogy megszabaduljon az ilyen szavazóktól.
Büszke vagyok Mike Espyre.
Tegnap este veszített, de majd győzni fog.
(Taps)
De te még ilyen nyomasztó szegénységet nem láttál.
Idegen fehér kölykök jöttek, hogy segítsenek szavazásra regisztrálni
az 1964-es nyári projektben, ahol három fiatal férfit vesztettünk el.
De mikor elmentek, a sajtó is elment,
csak a nyomasztó ínség maradt,
és hogy próbálták kiszorítani a szegényeket.
És akkor jött a Head Start,
mi kérvényeztük, mert az állam elutasította.
Sok állam tett így, amelyek most a Medicaidet nem fogadják el.
Mi vittük az ország legnagyobb Head Start programját,
ez megváltoztatta életüket.
A könyveikben látható gyerekek pont úgy néztek ki, mint ők,
és minden oldalról támadtak minket.
De a lényeg,
hogy Mississippi állam végül a Gyermekvédelmi Alapot
többféleképpen szülte meg.
Azt is megértettem, hogy a gyerekek
és a megelőző beruházások,
a költséges gondozás, kudarcok
és az elhanyagolás elkerülése
stratégiaibb módszerek voltak az előrelépéshez.
Így a Gyermekvédelmi Alap
a Szegény Emberek Mozgalmából nőtt ki.
Ám eléggé világos volt,
hogy hívjuk bár fekete vagy barna függetlenségnek,
a választókerületek zsugorodni fognak.
Ki lehetne dühös két hónapos vagy kétéves gyerekre?
Sokan.
Táplálni sem akarják őket, ezt tapasztaltuk.
Csakhogy ezt helyesen kellett értékelni.
Nekem volt a tisztem, hogy két éven át
a Szegény Emberek Mozgalom politikai koordinátoraként szolgáljak,
majd két emberünk lett.
A mozgalom nem volt kudarc,
mert a változás magjait elültettük.
Gürizők kellenek, akik nyomon követik az előrehaladást.
Én az vagyok, de még szívós is.
Ez eredményezte,
hogy mindazoknak, akiknek ma élelmiszerjegyük van,
a Resurrection City szegényeinek köszönhetik.
Ez sok nyomon követést, aprómunkát követel – és kitartást.
PM: 45 éve csinálod,
és ragyogó eredményeket tapasztaltál.
Mire vagy a legbüszkébb a Gyermekvédelmi Alapot illetően?
MWE: Talán arra, hogy a gyerekek mára fő kérdéssé váltak.
Sok új törvény van.
Gyerekek milliói élelemhez jutnak.
Gyerekek milliói előnyhöz jutnak.
Gyerekek milliói a Head Startba kerülnek,
és előnyhöz jutottak,
és a Gyermek Egészségbiztosítás Program, a CHIP,
a Medicaid rájuk is kiterjed.
Évtizedek óta törekszünk a gyermekjóléti rendszer reformjára.
Idén nagy áttörést értünk el,
azt mondják, legyen kész javaslatod, mire valaki kész megmozdulni.
Néha ez 5–10–20 évig tart, de itt vagyunk.
Igyekszem kivonni a gyerekeket a nevelőszülőktől és -otthonokból.
Legyenek családjukkal, segítsék őket megelőző szolgáltatásokkal.
El lett fogadva.
De még milliónyi gyerekben él a remény,
akiknek igazi gyerekkor jut.
Még nem végeztünk,
nem fogjuk azt érezni, hogy vége, amíg föl nem számoljuk
a Föld leggazdagabb országában a gyerekszegénységet.
Nevetséges, hogy ezt követelnünk kell.
(Taps)
PM: Az eredmények dacára még rengeteg probléma van.
Köszönöm, hogy egypárat említettél, Marian:
a Szabadság Iskolái,
gyerekek nemzedékei,
amelyek részt vettek a Gyermekvédelmi Alap akcióiban.
De ha körülnézünk a világban,
hazánkban, az USA-ban és más országokban,
rengeteg még a probléma.
Mi aggaszt leginkább?
MWE: A hatalomban lévő felnőttek felelőtlensége aggaszt engem,
hogy nem egészségesebb világ felé haladunk.
Az is, mikor az Atomkutatók Közlönyét olvasom,
és látom, hogy két perccel éjfél előtt járunk,
és csak közeledünk.
Kockára tettük jövőnket,
gyerekeink jövőjét, biztonságunkat
abban a világban, ahol még túl sok mindent erő irányít.
Föl kell ezzel hagyni.
Fejezzük be a háborúba való beruházást, ruházzunk be a fiatalokba és a békébe,
de hát oly messze vagyunk ettől.
(Taps)
Nem szeretném, ha unokáimnak unos-untalan
ugyanazt a harcot kelljen megvívniuk,
ezért vagyok radikálisabb.
Minél inkább öregszem, annál radikálisabb vagyok,
mert felnőttként csak egypár dolgot kell tennünk
a jövő nemzedékekért.
Mrs. Hamer és Mississipi népének
áldozatos munkájára tekintek,
akik életüket kockáztatták, hogy jobb életünk legyen.
Ám az USA-nak meg kell birkóznia azzal,
hogy elmulasztott a gyerekeibe beruházni,
és ez a nemzet Achilles-sarka.
Hogy lehetünk a világ legnagyobb gazdasága,
de szegénységben hagyunk élni 13,2 millió gyereket,
hagyjuk, hogy a gyerekek hajléktalanok legyenek,
miközben elkerülésére meglenne az eszközünk?
Gondoljunk bele, miféle nép vagyunk,
mutassunk példát a világnak!
Ne legyen szegénység!
Kimondhatjuk, hogy megszüntetjük a szegénységet a világon.
Kezdjük mindjárt itthon!
Valódi haladást értünk el,
de ez igen nehéz feladat;
ez lesz az Achilles-sarkunk.
Fel kell hagynunk milliárdosoknak nyújtandó további adókedvezményekkel, –
bocsi, emberek, –
a babák és egészségügyi ellátásuk helyett.
Világosan tisztázzuk a prioritásainkat!
(Taps)
Ez helytelen, ez nem hatékony.
A nemzet kulcsa a művelt gyermeksereg,
és még oly sok gyerek van,
aki alapszinten sem tud írni-olvasni.
Nem a megfelelő dolgokba ruházunk be,
és nem izgatna, ha valakinek egymilliárd
vagy tízmilliárd dollárja volna,
ha nem lennének éhes gyerekek,
ha nem lennének hajléktalan gyerekek,
ha nem lennének műveletlen gyerekek.
Arról van szó,
mit jelent így élni.
Mi végre vagyunk a világon?
Azért, hogy jobbítsunk a dolgokon
a jövő nemzedékek érdekében.
Aggodalommal tölt el minket
a klímaváltozás és az általános fölmelegedés.
Figyeljük, és én állandóan idézem
az Atomkutatók Közlönyét.
Az áll benne: "Kép perc múlva éjfél."
Felnőttek, annyira elment az eszünk,
hogy nem jobb világot hagyunk gyerekeinkre?
Hiszen ez a célunk: jobb világot
s az elegendő fogalmát hagyni mindenkire.
Nem lehetnek éhes gyerekek a világon,
miközben dúsgazdagok vannak.
Nem gondolhatok nagyobb okra,
és ebben a hitem vezérel.
Mindig megtiszteltetés szolgálni,
de mindig nekem jutott a legjobb szerep.
Papa mindig mondta: Isten teljes foglalkoztatottságú gazdaságot működtet.
Elég csupán az ínséget figyelnünk,
és sosem maradunk valódi életcél nélkül.
Figyeltem a partneri viszonyt, mert Mama igazi partner volt
De mindig tudtam, hogy vagyok olyan okos, mint a bátyáim.
Mindig tudtam, hogy nem csak önmagunkért létezünk,
hanem azért vagyunk, hogy szolgáljunk.
PM: Marian, a világ összes gyereke nevében mondom:
köszönjük a szenvedélyedet,
céljaidat és a támogatásodat.
(Taps)