Szóval néhány éve elindítottam egy programot,
hogy rávegyem a technológia és a dizájn sztárjait,
hogy kivegyenek egy év szabadságot
és abban a környezetben dolgozzanak,
ami megtestesít majd mindent, amit általában gyűlölnek:
rávesszük őket, hogy a közigazgatásban dolgozzanak.
A kezdeményezés neve Code for America,
és kicsit olyasmi, mint a Békehadtest, csak kockafejűeknek
Minden évben kiválasztunk néhány résztvevőt
és a városi önkormányzatoknál szerzünk nekik munkát.
Ahelyett, hogy a Harmadik Világba küldenénk őket,
a városháza vadonjába kerülnek.
És nagyszerű alkalmazásokat készítenek, együttműködve a hivatalnokokkal.
De valójában azért vannak ott, hogy megmutassák, mit lehet megcsinálni
a mai technológiával.
Szóval, íme Al.
Al egy tűzcsap Boston városában.
Itt úgy néz ki, mint aki társat keres,
de valójában olyasvalakit keres, aki kiásná, ha ellepi a hó.
mivel tudja, hogy elég rosszul megy neki a tűzoltás,
amikor 120 centi hóban áll.
Szóval honnan jött az ötlete, hogy segítséget
ilyen különös formában keressen?
Volt egy csapatunk tavaly Bostonban
a Code for America program keretében.
Februárban voltak ott, és tavaly februárban rengeteget havazott.
Feltűnt nekik, hogy a városnak nincs rá ereje,
hogy kiássa ezeket a tűzcsapokat.
De volt egy tagunk,
egy Erik Michaels-Ober nevű srác,
aki észrevett valami mást is.
Azt, hogy a lakók eltakarítják a havat a járdákról,
épp ezek előtt a tűzcsapok előtt.
Szóval azt tette, amit bármely jó fejlesztő tett volna:
írt egy alkalmazást.
Ez egy kedves kis programocska, amiben örökbe fogadhatsz egy tűzcsapot.
Elvállalod, hogy kiásod, ha esik a hó.
És ha elvállalod, elnevezheted.
Az elsőt el is nevezte Alnak.
De ha nem ásod ki, akkor bárki ellophatja tőled.
Szóval van benne némi játékosság is.
Ez egy nagyon szerény kis program.
Valószínűleg a legkisebb
a 21 alkalmazás közül, amiket a tagjaink tavaly írtak.
De ez valami olyasmit csinál,
amit egyetlen más állami technológia sem.
Vírus módra terjed.
Van egy srác Honolulu város informatikai részlegén,
aki látta ezt az alkalmazást, és rájött,
hogy ő is hasznát venné. Na nem hó ellen,
hanem, hogy a polgárok örökbe fogadjanak cunami szirénákat.
Létfontosságú, hogy ezek a cunami szirénák működjenek,
mégis rendszeresen ellopják belőlük az elemeket.
Szóval így rá lehet venni az embereket, hogy felügyeljék őket.
Aztán Seattle elhatározta, hogy ezzel
veszi rá a polgárokat az eltömődött vihar lefolyók kipucolására.
Chicago épp most vezette be,
hogy az emberek ezzel vállalhassák el a járdák hótalanítását.
Szóval már kilenc városról tudunk,
amik használni tervezik ezt.
És ez simán és könnyedén,
természetesen terjedt.
Ha van némi fogalmad a közigazgatásban használt technológiákról,
tudod, hogy ez általában nem így megy.
Egy szoftver megvásárlása évekbe telik.
Volt egy projektünk tavaly Bostonban,
ami három embernek két és fél havi munkájába került.
Azt segítette, hogy a szülők megtalálják,
melyik iskola a legmegfelelőbb a gyerekeiknek.
Miután kész lett, hallottuk, hogy ha ez a szokásos csatornákon megy át,
akkor két évbe telt volna,
és nagyjából két millió dollárba került volna.
És ez még semmi.
Fut egy projekt a kaliforniai bíróságon,
ami eddig két milliárd dollárjába
került az adófizetőknek,
és nem is működik.
És ehhez hasonló projekteket találni
a közigazgatásban mindenütt.
Szóval egy pár nap alatt megírható alkalmazás,
ami aztán vírusszerűen terjed,
az egyfajta figyelmeztető lövés
az állam gépezetének.
Azt mutatja, hogy tudna a közigazgatás jobban működni --
na nem úgy, mint egy cég,
ahogy sokan szeretnék.
És pláne nem úgy, mint egy high-tech cég,
inkább, mint maga az internet.
Ez szabad hozzáférést jelent,
nyitottságot jelent és alkotást jelent.
És ez fontos.
De ami még fontosabb evvel az alkalmazással kapcsolatban,
az az, hogy rámutat, hogy egy új generáció hogyan
fogja fel a közigazgatás problematikáját --
nem úgy, mint egy megcsontosodott intézményrendszer problematikáját,
hanem mint a közös cselekvés problémáját.
És ez nagyszerű hír,
mivel, úgy tűnik, nagyszerűen tudunk együttműködni
a digitális technológia segítségével.
Itt van tehát egy hatalmas közösség,
ami olyan eszközöket készít, amivel
hatékonyabban tudunk együtt dolgozni.
És ezek nem csak a Code for America tagjai,
hanem emberek százai szerte az országban,
akik nekilátnak és polgári alkalmazásokat írnak
minden nap a saját közösségeik számára.
Ezek az emberek nem mondtak le az államigazgatásról.
Borzasztóan idegesíti őket,
de nem panaszkodnak,
inkább megjavítják.
És ezek a srácok tudnak valamit,
amiről megfeledkeztünk.
Azt, hogy ha megfeledkezel az érzelmeidről
a politikával, az okmányirodai sorbanállással
és minden más dologgal kapcsolatban,
amik igazán megőrjítenek bennünket,
akkor meglátod, hogy az államigazgatás igazi jelentése
Tim O'Reilly szavaival élve:
"Az amit együtt csinálunk, mert egyedül nem megy."
Rengeteg ember már lemondott a közigazgatásról.
És ha te is ezek egyike vagy,
arra kérlek, gondold át újra,
mert a dolgok változnak.
A politika nem változik,
de az államigazgatás igen.
És mivel az állam hatalma
végeredményben tőlünk származik -
"Mi, a nép", ugyebár? -
az, ahogy gondolkodunk
hatással lesz ennek a változásnak az irányára.
Nem sokat tudtam az állam működéséről, amikor elindítottam ezt a programot.
És mint sokan mások,
én is úgy gondoltam, hogy az állam csak arról szól, hogy megválasztunk embereket.
Hát, két év alatt arra jöttem rá,
hogy különösen a helyi közigazgatás
az oposszumokról szól.
Ez a szolgáltatásokkal és infomációkkal foglalkozó ügyfélszolgálat.
Ide fognak kapcsolni,
ha felhívjátok a 311-et saját városaitokban.
Ha valaha úgy alakul, hogy
hogy a városi ügyfélszolgálatnál dolgozzatok,
ahogy azt Scott Silverman tette a program keretében --
egyébként mindnyájuknak kell --
rá fogtok jönni, hogy az emberek egy csomó
különböző problémával keresik meg a közigazgatást,
beleértve azt is, ha egy oposszum tanyázik a házukban.
Szóval Scott felveszi a hívást.
Ebbe a hivatalos tudástárba begépeli, hogy "oposszum".
És nem igazán talál semmit. Aztán megpróbálja a "sintért".
Majd végül azt mondja, "Figyeljen, nem nyitná ki inkább a háza összes ajtaját,
kezdené el bömböltetni a zenét,
és nézné meg, hátha eltakarodik ez az izé?
És ez működött. Szóval éljen Scott!
De ezzel még nincs vége az oposszumoknak.
Bostonnak nem csak ügyfélszolgálata van,
hanem egy webes és mobilos alkalmazása is,
amit Citizens Connectnek hívnak.
Na, ezt nem mi írtuk.
Ez rendkívül okos emberek munkája, akik az
Új Városvezetési Módszerek Irodájában dolgoznak Bostonban.
Szóval egy nap ez érkezett -- ez egy valós megkeresés --:
"Egy oposszum van a kukámban. Nem tudom, él-e még.
Hogyan tudom eltávolíttatni?"
De a Citizens Connectnél másképp működnek a dolgok.
Míg Scott négyszemközt, közvetlenül beszélt,
addig a Citizens Connecten minden nyilvános,
így mindenki láthatja.
Itt például egy szomszéd olvasta,
és a következő jelentésben már ez állt:
"Elsétáltam a helyszínre,
megtaláltam a kukát a ház mögött.
Oposszum? Megvan. Él? Ja.
Eldöntöttem a kukát. Haza sétáltam.
Jó éjt, oposszumka!
(Nevetés)
Pofon egyszerű.
Ez tehát nagyszerű. Ez a digitális és a fizikai találkozása.
És ez nagyszerű példa arra is,
ahogy a kormányzat elkezd a tömeg munkájára támaszkodni.
De ez egy nagyon jó példa a kormányzatra, mint platformra is.
És ez alatt nem feltétlenül
a technológiai értelemben vett platformot értem.
Egy olyan platformról beszélek, ami lehetővé teszi,
hogy az emberek segítsenek magukon és másokon.
Igaz, az egyik polgár segített a másikon,
de a közigazgatásnak is kulcs szerepe volt benne.
Összekötötte egymással ezt a két embert.
És összeköthette volna őket egy közszolgáltatással is, ha arra lett volna szükség,
de egy szomszéd sokkal jobb és olcsóbb megoldás,
mint egy állami szolgáltatás.
Amikor egy szomszéd segít egy másikon,
azzal erősödnek a közösségeink.
Ha a sintért hívjuk, az csak egy halom pénzbe kerül.
Tehát az egyik fontos dolog, ahogy a kormányzatról gondolkodnunk kell,
az az, hogy nem egyenlő a politikával.
És a legtöbben ezt tudják,
de azt gondolják, hogy a kettő összefügg.
Hogy úgy tudunk változtatni a közigazgatáson,
ha elmegyünk szavazni.
Hányszor volt már, hogy megválasztottunk egy új vezetőt --
és néha nem is kevés energiánkba telik
megválasztatni egy új vezetőt --
majd hátradőltünk és vártuk, hogy a kormányzat a mi
értékeinket képviselje és megfeleljen az elvárásainknak?
Aztán persze nem történt szinte semmi.
Ez azért van, mert az államigazgatás egy hatalmas óceán,
aminek a politika csak a felső tíz centis rétege.
És ami alatta van,
az amit bürokráciának hívunk.
És micsoda megvetéssel mondjuk ezt a szót.
De pont ez a megvetés az oka,
hogy ez a dolog, ami a miénk,
amiért fizetünk
ellenünk dolgozik, ez a hozzáállás.
Így magunktól vonjuk meg a kezdeményezést.
Sokan gondolják, hogy a politika szexis.
Nos, ha azt akarjuk, hogy ez az intézmény nekünk dolgozzon,
akkor a bürokráciát is szexissé kell tennünk.
Mert itt történik az állam igazi munkája.
Elkötelezettnek kell lennünk a kormányzati rendszer mellett.
Ezt tette az OccupytheSEC mozgalom is.
Hallottatok róluk?
Ez elhivatott polgárok egy csoportja,
akik írtak egy nagyon részletes,
325 oldalas ajánlást, ami egy válasz
a tőkepiaci felügyelet társadalmi párbeszédre való felhívására
a pénzügyi reform törvényhez.
Ez nem politikai aktivitás,
ez bürokratikus aktivitás.
Most pedig azok számára, akik már lemondtak a kormányzatról,
itt az ideje, hogy megkérdezzük magunkat,
hogy milyen világot akarunk örökül hagyni a gyermekeinknek.
Látnotok kell a leírhatatlan kihívásokat,
amikkel szembe kell majd nézniük.
Tényleg azt hisszük, hogy eljuthatunk oda, ahová el kell
anélkül, hogy megjavítanánk az egyetlen intézményt,
ami valamennyiünk érdekében tud cselekedni?
Nem tudunk meglenni államigazgatás nélkül,
de szükségünk van rá,
hogy hatékonyabb legyen.
A jó hír, hogy a technológia lehetővé teszi, hogy
alapjaiban szabjuk át
az állam funkcióit,
egy olyan módon, ami úgy képes növekedni,
hogy közben erősíti a polgári társadalmat.
És már itt van egy generáció, akik az interneten nőttek fel,
és tudják, hogy nem olyan nehéz
együtt csinálni dolgokat,
csak megfelelően kell megépítenünk a rendszereket.
A tagjaink átlagéletkora 28 év,
tehát én, nagyon irigykedve, de
majdnem egy generációval idősebb vagyok a többségüknél.
Ez egy olyan generáció,
akik úgy nőttek fel, hogy természetes volt hallatniuk a hangjukat.
Ők nem harcolják meg azt a csatát, amiben mi mind kűzdünk
azért hogy szóhoz jussunk;
ők mind szóhoz jutnak.
Ők ki tudják fejezni a véleményüket
bármely csatornán, bármikor,
és meg is teszik.
Tehát amikor a közigazgatás problémájával szembesülnek,
nem igyekeznek
hallatni a hangjukat.
A kezeiket használják.
Arra használják a kezeiket,
hogy alkalmazásokat írjanak, amik jobbá teszik a közigazgatást.
És ezek az alkalmazások teszik lehetővé, hogy mi is hasznájuk a kezünket
hogy jobbá tegyük a közösségeinket.
Ez jelentheti egy tűzcsap kilapátolását, a gyom kihuzogatását,
vagy egy olyan kuka felfordítását, amiben egy oposszum van.
És valóban, eddig is nyugodtan kiáshattuk volna azokat a tűzcsapokat.
És persze sokan meg is teszik.
De ezek az alkalmazások digitális emlékeztetők
arra, hogy nem csak fogyasztók vagyunk,
és nem csak az állam fogyasztói,
akik adókat fizetnek be és szolgáltatásokat kapnak cserébe.
Többek vagyunk ennél:
polgárok vagyunk.
És addig nem fogjuk tudni megjavítani az államot,
amíg nem javítjuk meg a polgárság mibenlétét.
Szóval a következő a kérdésem mindannyiótokhoz:
Ha az igazán nagy, fontos dolgokról lesz szó,
amiket együtt kell megoldanunk,
mindannyian közösen,
csak hangok tömege leszünk,
vagy
kezek tömege is?
Köszönöm.
(Taps)