Prije nekoliko godina pokrenula sam program
kako bih pridobila vrhunske stručnjake iz područja tehnologije i dizajna
da uzmu godinu dana slobodno
i da rade u okruženju
koje manje-više predstavlja sve ono što bi trebali mrziti;
htjeli smo da rade u vladi.
Program se zove „Kod za Ameriku”
i pomalo je kao Mirovni korpus za štrebere.
Odaberemo nekoliko kolega svake godine
za rad s gradskim upravama.
Umjesto da ih šaljemo u Treći svijet,
šaljemo ih u divljinu gradske vijećnice.
I ondje oni izrađuju sjajne aplikacije, rade s gradskim osobljem.
Ali ono što zapravo rade jest da pokazuju što je sve moguće
s današnjom tehnologijom.
Upoznajte Ala.
Al je vatrogasni hidrant u Bostonu.
Ovdje izgleda pomalo kao da traži partnericu,
ali zapravo traži samo nekoga tko će skinuti snijeg s njega kad ga zatrpa
jer zna da nije baš dobar u gašenju požara
kad je prekriven s četiri stope snijega.
Kako je došao do tog da traži pomoć
na ovako jedinstven način?
Imali smo tim kolega u Bostonu prošle godine
kroz program „Kod za Ameriku”.
Bili su ondje u veljači, a u veljači prošle godine jako je snježilo.
Primijetili su tada da grad nikada
ne očisti hidrante.
Jedan kolega,
Erik Michaels-Ober,
primijetio je još nešto,
a to je da građani čiste pločnike od snijega
upravo ispred tih hidranata.
Stoga je učinio ono što bi svaki dobar programer učinio,
napisao je aplikaciju.
To je slatka mala aplikacija u kojoj možete posvojiti vatrogasni hidrant.
Time ga prihvaćate iskopati svaki put kada sniježi.
Ako to učinite, možete mu dati ime.
Prvog je nazvao Al.
A ako ga ne iskopate, netko će vam ga ukrasti.
Ima slatke male dinamike igre u tom.
To je skromna mala aplikacija.
Vjerojatno najmanja
od 21 koje su kolege osmislili prošle godine.
Ali čini nešto
što ne čini niti jedna vladina tehnologija.
Širi se zarazno.
Tu je i čovjek iz informatičkog odjela grada Honolulua
koji je vidio ovu aplikaciju i shvatio
da bi je mogao iskoristiti, ne za snijeg,
već da potakne ljude da posvoje sirene za tsunami.
Važno je da ove sirene rade,
ali ljudi kradu baterije iz njih.
Zato navodi građane da paze na njih.
I onda je Seattle odlučio iskoristiti aplikaciju
kako bi potaknuli građane da čiste začepljene otvore za odljev vode prilikom oluje.
Chicago ju je upravo izbacio
da navede ljude da čiste snijeg s pločnika kada sniježi.
Tako sad znamo za devet gradova
koji ju planiraju koristiti.
To se širi glatko,
organski, prirodno.
Ako znate išta o vladinoj tehnologiji,
onda znate da ovo nije kako to inače ide.
Nabava softvera obično traje nekoliko godina.
Mi smo imali tročlani tim koji je radio na projektu u Bostonu
svega dva i pol mjeseca.
Bio je to način na koji bi roditelji mogli shvatiti
koje su prave javne škole za njihovu djecu.
Kasnije nam je rečeno da bi to, da je to išlo normalnim kanalima,
trajalo barem dvije godine
i stajalo bi oko dva milijuna dolara.
A to nije ništa.
Ima jedan projekt u sudskom sustavu u Kaliforniji
koji je dosad stajao porezne obveznike
dvije milijarde dolara,
a ne radi.
Ovakvih projekata ima
na svim razinama državne uprave.
Aplikacija za koju je potrebno nekoliko dana da se napiše
i onda viralno proširi,
to je vrsta hica upozorenja
instituciji vlade.
Predlaže kako bi vlada mogla djelovati bolje –
ne više kao privatna kompanija,
kako mnogi ljudi misle da bi trebala.
Ne ni kao tehnološka kompanija,
nego više kao sam Internet.
To znači – bez potrebe za dozvolom,
otvoreno, generativno.
I to je važno.
Ali ono što je važnije jest da ova aplikacija
predstavlja kako se nove generacije
nose s problemima vlade –
ne kao problem fosilizirane institucije,
nego kao problem kolektivnog djelovanja.
I to je sjajna vijest
jer smo jako dobri u kolektivnom djelovanju
u kojem se koristi digitalna tehnologija.
Sada već postoji velika zajednica ljudi
koji izrađuju alate kojim trebamo
raditi zajednički djelotvorno.
Ne samo kolege iz „Koda za Ameriku”.
To su još stotine ljudi u cijeloj zemlji
koji su ustali i pišu građanske aplikacije
svaki dan u svojim zajednicama.
Oni nisu digli ruke od vlade.
Frustrirani su njome,
ali se ne žale,
nego popravljaju.
Ti ljudi znaju nešto
što smo mi izgubili iz vida,
a to je da kad odagnamo sve osjećaje
vezane za politiku i duge redove na blagajnama
i ostale stvari
zbog kojih smo ljuti,
vlada je, u svojoj biti,
riječima Tima O’Reillyja:
„Ono što radimo zajedno jer ne možemo sami.”
Mnogi su ljudi već digli ruke od vlade.
Ako ste i vi jedan od tih,
molila bih vas da razmislite još jednom o tome
jer stvari se mijenjaju.
Politika se ne mijenja;
vlada se mijenja.
I kako vlada
naposljetku svoju moć dobiva od nas --
sjetite se: „Mi narod?” –
kako razmišljamo o tom
utjecat će na to kako će se ta promjena dogoditi.
Nisam znala mnogo o vladi kad sam započela ovaj program.
I kao mnogi ljudi,
mislila sam da se u vladi radi u biti o tom kako izabrati ljude za državnu službu.
Pa, nakon dvije godine, došla sam do zaključka
da se, posebice u lokalnoj vladi,
radi o oposumima.
Ovo je pozivni centar za servisne i informacijske linije.
To je ono što dobijete
ako nazovete 988 u svome gradu.
Ako ikada budete imali priliku
zapošljavati ljude u pozivnom centru u vašem gradu,
kao što je kolega Scott Silverman radio kao dio programa –
zapravo, svi oni to rade –
vidjet ćete da ljudi zovu vladine službe
zbog širokog spektra problema,
uključujući oposuma zaglavljenog u kući.
Tako je Scott dobio ovaj poziv.
Utipkao je „oposum” u službenu bazu
i nije zapravo pronašao ništa. Započeo je s kontrolom životinja.
I na kraju je rekao: „Čujte, možete li jednostavno otvoriti sva vrata kuće,
puštati jako glasnu glazbu
i vidjeti hoće li izaći?”
I uspjelo je. Čestitke Scottu.
Ali to nije bio kraj oposumima.
Boston nema pozivni centar.
Ima aplikaciju, Web i mobilnu aplikaciju
koja se zove 'Citizens Connect'.
Mi nismo napisali ovu aplikaciju,
već je ona rad skupine pametnih ljudi
u Uredu za novu urbanu mehanizaciju u Bostonu.
Jednog dana – ovo je stvarni izvještaj – stiglo je ovo:
„Oposum u mojoj kanti za smeće. Ne znam je li mrtav.
Kako da ga uklonim?”
Ono što se događa s Citizens Connectom je drukčije.
Scott je osobno razgovarao s osobom.
Ali kod Citizens Connecta sve je javno
tako da svatko može vidjeti.
U ovome slučaju, susjed je vidio.
I sljedeći izvještaj koji smo dobili bio je:
„Otišao sam do lokacije,
pronašao kantu za smeće iza kuće.
Oposum? Provjereno. Živ? Da.
Okrenuo kantu na stranu. Otišao kući.
Laku noć, slatki oposume.”
(Smijeh)
Prilično jednostavno.
To je odlično. Ovdje digitalno susreće fizičko.
To je odličan primjer
kako vlada ulazi u igru kontroliranja neodređene gomile.
Također je izvrstan primjer vlade kao platforme.
Pri tome ne mislim nužno
na tehnološku definiciju platforme.
Govorim o platformi za ljude
za pomoć samima sebi i drugima.
Jedan građanin pomaže drugom,
ali vlada ovdje igra ključnu ulogu.
Spojila je ovih dvoje ljudi.
Mogla ih je spojiti s vladinom službom da je bilo potrebno,
ali susjed je daleko bolja i jeftinija alternativa
državnoj službi.
Kada jedan susjed pomaže drugom,
jačamo naše zajednice.
Kada zovemo Kontrolu za životinje, to samo puno košta.
Jedna od važnijih stvari o kojoj moramo kod vlade razmišljati
jest da to nije isto što i politika.
Mnogi ljudi to znaju,
ali ipak misle da jedno ima utjecaja na drugo
i da je naš utjecaj na sustav vlade
glasanje.
Koliko puta smo izabrali političkog vođu –
a ponekad uložimo puno energije
u to da se izabere novog političkog vođu –
zatim samo zasjeli i očekivali od vlade
da odražava naše vrednote i zadovoljava naše potrebe,
a onda se malo toga promjeni?
To je zato što je vlada kao nepregledno široki ocean,
a politika je šest-inčni sloj na vrhu.
Ono što je ispod
nazivamo birokracijom.
Tu riječ izgovaramo s tolikim prijezirom.
Ali taj je prijezir ono
što ovu stvar koju posjedujemo
i plaćamo
drži kao nešto što radi protiv nas, ta druga stvar,
i onda sami sebe onemogućujemo.
Ljudi misle da je politika seksi.
Ako želimo da ta institucija radi za nas,
morat ćemo učiniti i birokraciju seksi
jer tamo se odvija pravi posao vlade.
Moramo sudjelovati s mašinerijom vlade.
To je ono što je OccupytheSEC pokret napravio.
Jeste li vidjeli ove tipove?
To je skupina zabrinutih građana
koji su napisali vrlo detaljan
izvještaj od 325 stranica
koji je odgovor na SEC-ov zahtjev za komentarom
na Zakon o financijskoj reformi.
To ne znači biti politički aktivan,
nego birokratski aktivan.
Za one od nas koji su odustali od vlade,
vrijeme je da se zapitamo
o svijetu koji ostavljamo svojoj djeci.
Morate vidjeti ogromne izazove
s kojima će se morati suočavati.
Zar zaista mislimo da ćemo stići kamo trebamo
bez da popravimo jedinu instituciju
koja može djelovati u ime svih nas?
Ne možemo bez vlade,
ali trebamo
da bude učinkovitija.
Dobra vijest jest da tehnologija čini mogućim
da iz temelja reorganiziramo
funkciju vlade
na način na koji zaista može mjeriti
jačanje civilnog društva.
Tu je generacija koja je odrasla na Internetu
i koja zna da nije teško raditi
zajedno,
samo treba izgraditi pravi sustav.
Prosječna dob naših kolega je 28 godina
i tako sam, nevoljko,
gotovo generaciju starija od većine njih.
To je generacija
koja je odrasla uzimajući svoje glasove zdravo za gotovo.
Oni se ne bore kao što se mi borimo
za to tko može govoriti;
oni svi govore.
Mogu izraziti svoje mišljenje
na bilo kojem kanalu u bilo koje vrijeme
i to i rade.
Zato, kad su suočeni s problemima vlade,
ne mare puno za to
da iskoriste glasove.
Oni koriste svoje ruke.
Koriste svoje ruke
za pisanje aplikacija koje pomažu vladi da radi bolje.
Te aplikacije nam omogućavaju da koristimo svoje ruke
da bismo poboljšali svoje zajednice.
To može biti otkopavanje hidranata, čupanje korova,
okretanje kante za smeće s oposumom.
I naravno, mogli smo otkopavati te hidrante sve ovo vrijeme,
a mnogi to i čine.
Ali ove aplikacije su kao mali digitalni podsjetnici na to
da nismo samo potošači,
da nismo samo potrošači vlade
koji plaćaju poreze i zauzvrat dobivaju uslugu.
Mi smo više od toga,
mi smo građani.
Nećemo popraviti vladu
dok ne popravimo građanstvo.
Pitanje koje imam za sve vas ovdje:
Kada se radi o velikim, važnim stvarima
koje trebamo raditi zajedno,
svi zajedno,
hoćemo li biti samo gomila glasova
ili ćemo biti i
gomila ruku?
Hvala vam.
(Pljesak)