אז לפני כמה שנים התחלתי תוכנית
כדי לגרום לכוכבי התכנות והעיצוב
לקחת שנה חופש
ולעבוד בסביבה אחת
שמייצגת פחות או יותר את כל מה שהם צריכים לשנוא;
אנחנו גורמים להם לעבוד עבור הממשל.
התוכנית נקראת קידוד עבור אמריקה,
וזה קצת כמו חיל השלום לגיקים.
אנחנו בוחרים כמה עמיתים כל שנה
ואנחנו נותנים להם לעבוד עם עיריות.
במקום לשלוח אותם לעולם השלישי,
אנחנו שולחים אותם לעיריה.
ושם הם יוצרים אפליקציות נפלאות, הם עובדים עם אנשי העיריה.
אבל מה שהם באמת עושים זה להראות מה אפשר
לעשות עם טכנולוגיה היום.
אז, הכירו את אל.
אל הוא ברז כיבוי בעיר בוסטון.
כאן זה נראה כאילו הוא מחפש דייט,
אבל מה שהוא באמת מחפש זה מישהו שיגרוף את השלג כשהוא מכוסה,
מפני שהוא לא טוב במלחמה באש
כשהוא מכוסה בשלג.
איך קרה שהוא מחפש עזרה
בצורה המאוד מיוחדת הזו?
היתה לנו קבוצת עמיתים בבוסטון בשנה שעברה
דרך תוכנית קידוד עבור אמריקה.
הם היו שם בפברואר, וירד הרבה שלג בפברואר שעבר.
והם הבחינו שהעיר לעולם לא
מגיעה לפנות את השלג מהברזים האלה.
אבל עמית אחד במיוחד,
בחור בשם אריק מיכאלס-אובר,
הבחין במשהו אחר,
וזה שאזרחים מנקים שלג ממדרכות
ממש לפני הברזים האלה.
אז הוא עשה מה שכל מפתח טוב היה עושה,
הוא כתב אפליקציה.
זו אפליקציה חמודה וקטנה בה אתם יכולים לאמץ ברז כיבוי.
וכך, אתם מסכימים לפנות ממנו את השלג.
אם אתם עושים את זה, אתם יכולים לתת לו שם,
והוא קרא לראשון אל.
ואם אתם לא, מישהו יכול לגנוב לכם אותו.
אז יש לזה דינמיקת משחק נחמדה.
זו אפליקציה קטנה וצנועה.
היא כנראה הכי קטנה
מתוך 21 האפליקציות שהעמיתים כתבו בשנה שעברה.
אבל היא עושה משהו
שאף טכנולוגיה ממשלתית לא עושה.
היא מתפשטת ויראלית.
יש בחור במחלקת מערכות מידע בעירית הונולולו
שראה את האפליקציה והבין
שהוא יוכל להשתמש בה, לא לשלג,
אלא כדי שאנשים יאמצו סירנת צונאמי.
זה מאוד חשוב שאזעקות הצונאמי האלו יעבדו,
אבל אנשים גונבים את הסוללות מהן.
אז הוא דואג שאנשים יבדקו אותן.
ואז סיאטל החליטה להשתמש בזה
כדי לגרום לאנשים לנקות ניקוזי סערה סתומים.
ושיקגו עכשיו השיקה אותה
כדי שאנשים ירשמו לנקות מדרכות משלג.
אז עכשיו אנחנו יודעים על תשע ערים
שמתכוונות להשתמש בזה.
וזה התפשט ממש ללא חיכוך,
בצורה אורגנית, טבעית.
אם אתם יודעים משהו על טכנולוגיה ממשלתית,
אתם יודעים שזה לא איך שזה בדרך כלל עובד.
קניית תוכנות בדרך כלל לוקחת כמה שנים.
היה לנו צוות שעבד על פרוייקט בבוסטון בשנה שעברה
שלקח לשלושה אנשים חודשיים וחצי.
זו הייתה דרך בה הורים יוכלו למצוא
איזה בתי ספר ציבוריים מתאימים לילדים שלהם.
נאמר לנו לאחר מכן שאם היינו עוברים בצינורות המקובלים,
זה היה לוקח לפחות שנתיים
והיה עולה לפחות שני מליון דולר.
וזה כלום.
יש פרוייקט במערכת המשפט בקליפורניה עכשיו
שעלה עד עכשיו למשלם המיסים
שני מיליארד דולר,
והוא לא עובד.
ויש פרוייקטים כאלה
בכל רמה של הממשלה.
אז אפליקציה כזו שלוקח כמה ימים לכתוב
ואז להפיץ ויראלית,
זה סוג של יריית אזהרה
למוסדות הממשלה.
היא מראה איך ממשלות יכולות לעבוד טוב יותר --
לא יותר כמו חברה פרטית,
כמו שאנשים חושבים שהיא צריכה.
ואפילו לא כמו חברת טכנולוגיה,
אלא יותר כמו האינטרנט עצמו.
וזה אומר ללא הרשאות,
זה אומר פתוח, זה אומר יצרני.
וזה חשוב.
אבל מה שיותר חשוב באפליקציה הזו
הוא שהיא מייצגת איך דור חדש
מטפל בבעיות של הממשל --
לא כבעיה של ממסד מאובן,
אלא בעיה של פעולה קבוצתית.
וזה חדשות נהדרות,
מפני שמסתבר, שאנחנו מאוד טובים בפעילויות קבוצתיות
עם טכנולוגיה דיגיטלית.
יש קהילה מאוד גדולה של אנשים
שבונים את הכלים שאנחנו צריכים
כדי לעשות דברים יחד בצורה אפקטיבית.
זה לא רק עמיתים של קידוד עבור אמריקה,
יש מאות אנשים בכל הארץ
שעומדים וכותבים אפליקציות אזרחיות
כל יום בקהילות שלהם.
הם לא איבדו את האמון בממשל.
הם לגמרי מתוסכלים ממנו,
אבל הם לא מתלוננים עליו,
הם מתקנים אותו.
והחבר'ה האלה יודעים משהו
שאנחנו איבדנו.
וזה שכשמורידים את כל הרגשות
על פוליטיקה והתור במשרד הרישוי
וכל הדברים האחרים
שמכעיסים אתכם,
הממשל הוא, בליבו,
במילותיו של טים אוריילי,
"מה שאנחנו עושים יחד שאנו לא יכולים לעשות לבד."
הרבה אנשים ויתרו על הממשל.
ואם אתם שייכים לאנשים האלה,
הייתי מבקשת שתשקלו מחדש,
מפני שדברים משתנים.
הפוליטיקה לא משתנה;
הממשל משתנה.
ובגלל שהממשל
בסופו של דבר לוקח את כוחו מאיתנו --
זיכרו "אנחנו האנשים?" --
איך שאנחנו חושבים על זה
ישפיע על איך שהשינוי הזה יקרה.
לא ידעתי הרבה על הממשל כשהתחלתי את התוכנית הזו.
וכמו הרבה אנשים,
חשבתי שהממשל עסק בעיקר בלהביא אנשים להבחר.
ובכן אחרי שנתיים, הגעתי למסקנה
שבעיקר ממשל מקומי,
מתעסק באופוסומים.
זה מרכז השיחות לשרות ומידע.
אליו תגיעו בעיקרון
אם תחייגו 311 בעירכם.
אם אי פעם תהייה לכם ההזדמנות
לעבוד במרכז המענה הקולי של עירכם,
כמו שעמיתנו סקוט סילברמן עשה כחלק מהתוכנית --
למעשה, כולם עושים את זה --
תמצאו שאנשים מתקשרים לממשל
עם תחום רחב של נושאים,
כולל אופוסום שתקוע בבית שלכם.
אז סקוט מקבל את השיחה הזו,
הוא מקליד אופוסום למאגר המידע הרשמי.
הוא לא ממש מקבל משהו. הוא מתחיל עם בקרת בעלי חיים.
ולבסוף, הוא אומר, "תראו, אתם יכולים פשוט לפתוח את כל הדלתות בבית
ולנגן מוזיקה ממש חזקה
ולראות אם הוא הולך?"
אז זה עבד. אז בוייה לסקוט.
אבל זה לא היה הסוף של האופוסומים.
לבוסטון אין רק מרכז טלפוני.
יש לה אפליקציה, אפליקצית רשת ומובייל,
שנקראת "אזרחים מחוברים".
אנחנו לא כתבנו את האפליקציה הזו.
זה עבודה של אנשים ממש חכמים
במשרד של מכאניקה אורבנית חדשה בבוסטון.
אז יום אחד -- זה דיווח אמיתי -- זה הגיע:
"אופוסום בפח האשפה שלי. לא יודע אם הוא מת.
איך אני נפטר מזה?"
אבל מה שקורה עם "אזרחים מחוברים" שונה.
אז סקוט דיבר אדם לאדם.
אבל ב"אזרחים מחוברים" הכל ציבורי,
אז כל אחד יכול לראות את זה.
ובמקרה הזה, שכן ראה את זה.
והדיווח הבא שקיבלנו אמר,
"הלכתי למקום הזה,
מצאתי את הפח מאחורי הבית.
אופוסום? נמצא. חי? כן.
הפכתי את הפח. הלכתי הביתה.
לילה טוב אופוסום חמוד."
(צחוק)
די פשוט.
אז זה נפלא. זה הדיגיטלי פוגש את הפיסי.
וזו גם דוגמה נפלאה
שהממשל נכנס למשחק מיקור המונים.
אבל זו גם דוגמה טובה של הממשל כפלטפורמה.
ואני לא מתכוונת בהכרח
להגדרה הטכנולוגית של פלטפורמה כאן.
אני רק מדברת על פלטפורמה לאנשים
לעזור לעצמם ולעזור לאחרים.
אז אזרח אחד עזר לאזרח אחר,
אבל הממשל שיחק תפקיד חשוב פה.
הוא חיבר בין שני האנשים האלה.
וזה היה יכול לקשר אותם עם שרותים ציבוריים אם זה היה דרוש,
אבל שכן הוא אלטרנטיבה טובה וזולה בהרבה
לשרות ציבורי
כששכן אחד עוזר לאחר,
אנחנו מחזקים את הקהילה שלנו.
אנחנו מתקשרים לפיקוח על בעלי חיים, זה עולה לנו הרבה כסף.
אחד הדברים החשובים שאנחנו צריכים לחשוב עליו בקשר לממשל
הוא שזה לא אותו דבר כמו פוליטיקה.
ורוב האנשים מבינים את זה,
אבל הם חושבים שאחד הוא הקלט לאחר.
שהקלט שלנו למערכת הממשלתית
הוא בחירה.
כמה פעמים בחרנו במנהיג פוליטי --
ולפעמים אנחנו משקיעים הרבה אנרגיה
בלבחור מנהיג פוליטי חדש --
ואז אנחנו יושבים ומצפים שהממשל
ישקף את הערכים שלנו ויספק את צרכנו,
ואז לא הרבה משתנה?
זה בגלל שממשל הוא כמו אוקיינוס רחב
ופוליטיקה היא השכבה של חמש עשרה סנטימטר העליונים.
ומה שמתחת לזה
זה מה שאנחנו קוראים לו בירוקרטיה.
ואנחנו אומרים את המילה הזו עם כל כך הרבה סלידה.
אבל זו הסלידה הזו
שמחזיקה את מה ששייך לנו
ומשלמים עבורו
כמשהו שעובד נגדנו, הדבר האחר,
ואז אנחנו מסירים את הכוח מעצמנו.
אנשים חושבים שפוליטיקה היא סקסית.
אם אנחנו רוצים שהממסד הזה יעבוד בשבילנו,
אנחנו נצטרך להפוך את הבירוקרטיה לסקסית.
מפני ששם העבודה האמיתית של הממשל מתרחשת.
אנחנו צריכים להתחבר למכונה של הממשל.
אז זה מה שתנועת OccupytheSEC עשתה.
ראיתם את החבר'ה האלה?
זו קבוצה של אזרחים מודאגים
שכתבו דו"ח מאוד מפורט
בן 325 עמודים
שהוא תגובה לבקשת ה SEC לתגובה
על הצעת החוק לרפורמה כלכלית.
זה לא להיות אקטיבי פוליטית,
זה להיות אקטיבי בירוקרטית.
לאלה מאיתנו שאיבדו תקווה בממשל,
הגיע הזמן שנשאל את עצמנו
על העולם שאנחנו רוצים להשאיר לילדינו.
אתם חייבים לראות את האתגרים העצומים
שהם עומדים לעמוד מולם.
האם אנחנו באמת חושבים שנגיע לאן שאנחנו רוצים להגיע
בלי לתקן את המוסד היחיד
שיכול לפעול בשם כולנו?
אנחנו לא יכולים ללא ממשל,
אבל אנחנו צריכים אותו
כדי להיות יותר אפקטיביים.
החדשות הטובות הן שהטכנולוגיה מאפשרת
לתחם באופן בסיסי
את הפעילות של הממשל
בדרך בה באמת נוכל
לגדול על ידי חיזוק החברה האזרחית.
וישנו בחוץ דור, שגדל על האינטרנט,
והם יודעים שזה לא קשה
לעשות דברים יחד,
רק צריך לתכנן את המערכת בצורה הנכונה.
הגיל הממוצע של עמית הוא 28,
אז אני, בקנאה,
מבוגרת כמעט בדור מרובם.
זה דור
שגדל כשהוא לוקח את קולו כמובן מאליו.
הם לא נלחמים את הקרב שאנחנו נלחמים
של מי יכול לדבר;
כולם מדברים.
הם יכולים להביע את דעתם
בכל ערוץ בכל זמן,
וכך הם עושים.
אז כשהם ניצבים בפני הבעיה של ממשל,
לא אכפת להם כל כך
על השימוש בקולם.
הם משתמשים בידיהם.
הם משתמשים בידיהם
לכתוב אפליקציות שגורמות לממשל לעבוד טוב יותר.
והאפליקציות האלה נותנות לנו להשתמש בידינו
כדי לשפר את הקהילות שלנו.
זה יכול להיות גירוף שלג מברז הכיבוי, ניכוש עשבים,
הפיכת פח כדי לשחרר אופוסום שבתוכו.
ובהחלט, היינו יכולים לגרוף החוצה את ברזי הכיבוי האלה מאז ומעולם,
והרבה אנשים עושים כך.
אבל האפליקציות האלה הן כמו תזכורות דיגיטליות קטנות
שאנחנו לא רק צרכנים,
ואנחנו לא רק צרכנים של ממשל,
משלמים את המיסים שלנו ומקבלים שרותים.
אנחנו יותר מזה,
אנחנו אזרחים.
ואנחנו לא הולכים לתקן את הממשל
עד שנתקן את האזרחות.
אז השאלה שיש לי לכולכם כאן:
כשזה מגיע לדברים הגדולים, החשובים
שאנחנו צריכים לעשות יחד,
כולנו יחד,
האם נהייה רק קהל של קולות,
או שגם נהייה
קהל של ידיים?
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)