Преди няколко години започнах програма,
за да се опитам да накарам хора, специалисти от компютърния и дизайнерския
бранш, да си вземат година отпуск
и да поработят в сфера, която до голяма степен
символизира това, което се предполага, че ненавиждат.
Накарахме ги да работят за правителството.
Програмата се нарича "Кодекс за Америка"
и е нещо като Корпус на мира за чудаци.
Всяка година избираме няколко души
и ги караме да работят с органите на местно управление.
Вместо да ги изпращаме в Третия свят,
ги запращаме в дебрите на Сити Хол.
Там те създават чудесни приложения и работят с градските служители.
Това, което всъщност правят е да демонстрират възможностите на
съвременната технология.
Запознайте се с Ал.
Ал е пожарен кран в Бостън.
Тук изглежда сякаш си търси гадже, но това, което всъщност търси
е някой, който да го изравя от снега, когато снегът го покрие,
тъй като знае много добре, че не е много добър в гасенето на пожари,
когато е заровен под метър сняг.
Как стана така, че той търси помощ
по този уникален начин?
Миналата година създадохме екип в Бостън,
работещ по програмата "Кодекс за Америка".
Хората бяха там през февруари, а миналата година падна много сняг през февруари.
Те забелязаха, че кметството никога не успява
да осигури изравянето на пожарните кранове.
Един колега в частност
на име Ерик Майкълс-Обер,
забеляза нещо друго,
а именно, че гражданите чистят тротоара от сняг
точно пред тези съоръжения.
Той направи това, което всеки добър програмист би направил -
написа приложение.
Чрез тази сладка малка програма човек може да си осинови пожарен кран.
Съгласяваш се да го изравяш от снега, когато вали.
Ако се съгласиш, можеш да си го кръстиш.
Той нарече първия от тях Ал.
Ако не го изравяш, могат да ти го откраднат.
Така че програмата има симпатична игрова динамика.
Това е скромна и проста програма.
Най-вероятно най-малката от 21 програми,
които колегите написаха миналата година.
Но пък прави нещо, което
никоя друга правителствена технология не може.
Разпространява се вирусно.
Друг колега в компютърния отдел в кметството на Хонолулу
забелязал програмата и си дал сметка,
че може да я използва, не при сняг,
а за да накара гражданите да си осиновят сирени за цунами.
Изключително важно е сирените за цунами да работят,
но хората им крадат батериите.
Той накара хората да ги проверяват.
След това решиха да използват това в Сиатъл,
за да накарат хората да отпушват запушените дъждовни канали.
Току-що се включиха и от Чикаго,
за да накарат хората да рият снега от тротоарите.
За сега знаем за девет града,
които планират да използват тази система.
Идеята се разпространи съвсем безпрепятствено,
органично и естествено.
Ако знаете нещо за правителствената технология,
знаете, че обикновено не става така.
Държавните поръчки при софтуера траят няколко години.
Миналата година наш екип работи в Бостън,
което отне два месеца и половина работа за трима души.
Ставаше дума за начин, по който родителите да могат да изберат
подходящото държавно училище за техните деца.
После ни обясниха, че ако бяха минали по официалните канали,
това би им отнело най-малко две години
и би струвало около два милиона долара.
Това е нищо.
В момента има един проект за съдебната система в Калифорния,
който вече струва на данъкоплатците
два милиарда долара
и не работи.
Съществуват подобни проекти
във всяко ниво на управлението.
Оказва се, че компютърна програма, която се пише за няколко дена,
и след това се разпространява като вирус,
е нещо като предупредителен изстрел
към държавните институции.
Подсказва, че правителствата могат да функционират по-добре -
не като частна фирма,
както смятат мнозина.
Не дори и като компютърна фирма,
а като самия Интернет.
Което значи без позволения,
което значи отворено, което значи възпроизвеждащо се.
Това е важно.
Но това, което е по-важно за тази програма е,
че демонстрира как едно ново поколение
разрешава проблема за управлението -
не като проблем на една закостеняла институция,
а като задача за колективно действие.
Това е чудесна новина,
защото се оказва, че сме много добри в колективните действия
с помощта на дигитална технология.
В момента съществува голяма общност от хора,
които изграждат инструментите, от които се нуждаем,
за да можем ефективно да работим заедно.
Не са само колегите от "Кодекс за Америка".
Има стотици хора из цялата страна,
които всеки ден в рамките на своята общност
създават граждански приложения.
Те не са се отказали от държавното управление.
Чувстват се дяволски разочаровани от него,
но не се оплакват,
а се опитват да го поправят.
Тези хора знаят нещо,
което ни убягва от погледа.
И това е, че ако човек се изолира от чувствата си
към политиците и опашката в Департамента по транспорта
и всички онези неща,
на които се гневим,
управлението по своята същност е,
по думите на Тим О'Рейли,
"Това, което можем да постигнем заедно и не можем да го постигнем сами."
Много хора са се отчаяли от правителството.
Ако сте един от тези хора,
бих ви помолила да го преосмислите,
защото нещата се променят.
Политиката не се променя,
но начинът на управление се променя.
Защото в крайна сметка
ние упълномощаваме правителството -
помните ли "Ние хората?" -
как мислим за него,
ще промени начина, по който ще се променят нещата.
Не знаех много за правителството, когато започнах тази програма.
И като много други хора
мислих, че правителството се стреми основно към това как хората да ги изберат.
След две години дойдох до заключението,
че особено местното правителство
мисли за опосумите.
Това е кол центъра за линията за услуги и информация.
Там ви свързват,
ако изберете номер 311 в града ви.
Ако имате възможност
да сте служител в кол центъра в града ви,
както направи Скот Силвърман като част от програмата -
всъщност всички направиха това -
ще откриете, че хората звънят на правителството
за много голям обхват от неща,
включително за това, че имат опосум в къщата си.
Скот прие този разговор.
Той написа "опосум" в официалната си база данни.
Той не предложи нищо. Започна да се занимава с контрол на животните.
Накрая каза: "Погледнете, можете ли да отворите всички врати в къщата си
и да пуснете музиката високо,
и да видите, дали животното ще излезе?"
Това имаше успех. Браво на Скот.
Но това не беше края на опосумите.
В Бостън няма просто кол център.
Той има програма, интернет сайт и мобилно приложение,
наречени "Ситизънс кънект". (Граждани Се Свързват)
Не сме написали тази програма.
Това е работа на много умни хора
в офиса на "Ню ърбан меканикс" в Бостън.
Един ден - това е действителен отчет - беше написано това:
"Опосум в кошчето ми за боклук. Не мога да кажа, дали е мъртъв.
Как да го махна?"
Но това, което се случва в "Ситизънс кънект" е различно.
Скот говореше лично.
Но в "Ситизънс кънект" всичко е обществено,
така, че всеки да може да го види.
В този случай един съсед го видя.
В следващия отчет, който получихме пишеше:
"Отидох до това място
и намерих кофата за боклук зад къщата.
Опосум? Налице. Жив? Да.
Обърнах кофата за боклук настрани. Отидох вкъщи.
Лека нощ, сладък опосум."
(Смях)
Много просто.
Това е страхотно. По такъв начин виртуалното среща реалното.
Това е и добър пример
за управление, въвлечено в игра за привличане на хора.
Това е и добър пример за правителство като платформа.
И нямам предвид
технологическата дефиниция на платформа.
Говоря просто за платформа от хора,
които помагат на себе си и на другите хора.
Един гражданин помогна на друг гражданин,
но тук правителството играеше ключова роля.
То свърза тези двама души.
То можеше да ги свърже с правителствените услуги, ако това беше необходимо,
но съседът беше далеч по-добра и по-евтина алтернатива
от правителствените услуги.
Когато един съсед помага на друг,
заздравяваме общностите си.
Ако се свържем с "Контрол на животните", това просто ще струва много пари.
Едно от важните неща, което трябва да мислим за правителството,
е че то не е същото, като политиката.
Повечето хора разбират това,
но мислят, че едното включва другото.
Мислят, че гласът ни към правителството
са изборите.
Колко пъти сме избирали политически водач
и понякога сме изразходвали много енергия,
за да изберем политически водач -
и след това очакваме правителството
да отрази стойностите ни и да задоволи нуждите ни,
но нищо не се променя?
Това е, защото правителството е като огромен океан,
а политиката е връхният слой от шест инча.
Това, което е под него
наричаме бюрокрация.
Казваме тази дума с такова презрение.
Но презрението е това,
което поддържа нещата, които притежаваме
и за които плащаме,
като нещо, което работи против нас
и което ни обезоръжава.
Хората мислят за политиката, като за нещо секси.
Ако искаме тази институция да работи за нас,
трябва да направим бюрокрацията секси.
Защото там се върши истинската работа на правителството.
Трябва да задвижим машината на правителството.
Това направи движението "Окупирай КСР".
Виждали ли сте тези хора?
Това е група от загрижени граждани,
които написаха много подробен
отчет от 325 страници,
който е отговор на молбата на КСР за коментар
на закона за финансовата реформа.
Те не са политически активни,
те са бюрократически активни.
За тези от нас, които са се отказали от правителството,
е време да се запитаме,
какъв свят искаме да оставим на децата си.
Трябва да видите големите предизвикателства,
с които те ще се срещнат.
Наистина ли мислим, че ще отидем там, където трябва да отидем,
без да коригираме единствената институция,
която може да действа от името ни?
Не можем без правителство,
но ни е нужно
то да бъде по-ефективно.
Добрата новина е, че технологията прави възможно
основно да изменим
функцията на правителството
по начин, че действително да можем да измерим
заздравяването на гражданското общество.
Има поколение, което е израснало с интернет
и те знаят, че не е толкова трудно
нещата да се правят заедно,
просто трябва да създадете системите по правилния начин.
Средната възраст на децата ни е 28 години,
така че съм, завидно,
почти едно поколение по-възрастна от повечето от тях.
Това е поколение,
което е израснало, като приема това, за което гласуват, за подарено.
Те не водят битката, която водим ние
за това, кой ще говори;
всички те говорят.
Могат да изразят мнението си
по всеки канал, по всяко време
и те го правят.
Когато те се сблъскат с проблем на правителството,
те не се тревожат
за това как са използвани гласовете им.
Използват ръцете си.
Използват ръцете си,
за да пишат компютърни програми, които да накарат правителството да работи по-добре.
Тези приложения ни позволяват да използваме ръцете си,
за да направим общностите ни по-добри.
Това може да бъде за изравяне от снега на пожарен кран, изтръгване на бурен,
обръщане на кофа за боклук, в която има опосум.
Разбира се, можем да изравяме пожарни кранове от снега през цялото време
и много хора го правят.
Но тези приложения са като малки цифрови напомняния,
че не сме просто консуматори
и не сме просто консуматори на правителството,
като плащаме данъците си и получаваме в замяна услуги.
Ние сме повече от това,
ние сме граждани.
Няма да подобрим правителството,
докато не подобрим гражданството.
Въпросът ми към всички присъстващи:
Когато става дума за големи, важни неща,
които трябва да направим заедно,
всички заедно,
ще бъдем ли просто тълпа от гласоподаватели
или ще бъдем и
тълпа от ръце?
Благодаря ви.
(Аплодисменти)