Din păcate
în următoarele 18 minute cât va dura discursul meu
patru americani
vor muri
din cauza hranei pe care o mănâncă.
Numele meu e Jamie Oliver, am 34 de ani,
sunt din Essex, Anglia
şi în ultimii şapte ani
am muncit necontenit
să salvez vieţi cum ştiu eu mai bine.
Nu sunt medic.
Sunt bucătar.
Nu am echipamente costisitoare
sau medicamente.
Folosesc informarea, educația.
Cred cu adevărat că puterea alimentaţiei
are un rol primordial în casele noastre
ce ne leagă de cele mai frumoase momente ale vieţii.
Trăim o dezastruoasă,
dezastruoasă realitate acum.
America, voi sunteţi primii în top.
Sunteţi printre cele mai nesănătoase ţări din lume.
Aș putea, vă rog, să ridicaţi mâna,
cei care aveţi copii?
Vă rog ridicaţi mâna.
Mătuşi, unchi, puteţi continua...
Ridicaţi mâna. Mătuşile sau unchii de asemenea.
Majoritatea.
Noi, adulţii din ultimele patru generaţii,
le-am dat copiilor noştri destinul
unei vieţi mai scurte
decât a părinţilor lor.
Copilul dvs. va trăi cu zece ani mai puţin
decât dvs.
din cauza opţiunilor alimentare pe care i le-am pus la dispoziţie.
Două treimi din cei de aici,
astăzi, în America, sunt statistic supraponderali sau obezi.
Tu ești în regulă, dar vom ajunge și la tine nu te îngrijora.
(Râsete)
Corect?
Statisticile despre sănătatea precară sunt clare,
foarte clare.
Ne petrecem viaţa fiind paranoici despre moarte, crime, sau altele.
E pe prima pagină a fiecărui ziar, CNN...
Uitaţi-vă la omucideri, jos de tot, pentru numele lui Dumnezeu.
(Râsete)
(Aplauze)
Fiecare dintre liniile roşii
este o boală cauzată de dietă.
Orice medic, orice specialist vă va spune asta.
De fapt, bolile cauzate de alimentaţie sunt cel mai mare ucigaş
din Statele Unite, acum, aici, astăzi.
Asta e o problemă globală.
Este o catastrofă.
Face ravagii în lume.
Anglia e imediat după voi, ca de obicei.
(Râsete)
Ştiu că erau îndeaproape, dar nu chiar atât de aproape.
Avem nevoie de o revoluţie.
Mexic, Australia, Germania, India, China,
toate au mari probleme cu obezitatea şi sănătatea precară.
Gândiţi-vă la fumat.
Acum costă mult mai puţin decât obezitatea.
Obezitatea vă costă pe voi, americanii
10% din costurile pentru sănătate.
150 miliarde dolari anual.
În 10 ani se estimează că se vor dubla.
300 miliarde dolari anual.
Şi, haideţi sa fim sinceri, nu aveţi atâţia bani.
(Râsete)
Am venit aici să pornesc o revoluţie alimentară
în care cred cu tărie.
Avem nevoie de ea. Acum e momentul.
Suntem într-un moment critic.
Eu fac asta de şapte ani.
Încerc s-o fac în America de şapte ani.
Acum e momentul perfect, perfect pentru a începe.
Am mers în miezul problemei.
Am fost în West Virginia, cel mai nesănătos stat din America.
Sau aşa era anul trecut.
Anul acesta e altul, dar ne vom ocupa de el în sezonul următor.
(Râsete)
Huntington, West Virginia.
Frumos oraş.
Am vrut să pun suflete şi oameni,
publicul vostru,
în jurul statisticilor cu care ne-am obişnuit atât de mult.
Vreau să vă fac cunoştinţă cu nişte oameni la care ţin:
publicul vostru, copiii voştri.
Vreau să vă arăt o poză cu prietena mea, Brittany.
Are 16 ani.
Mai are de trăit 6 ani
din cauza hranei pe care a mâncat-o.
Ea este a treia generaţie de americani
ce nu a crescut într-un mediu alimentar
în care să fie învăţată să gătească acasă sau la şcoală,
de mama ei, sau de mama mamei ei.
Mai are de trăit şase ani!
Îşi distruge ficatul până va muri.
Stacy, din familia Edwards.
Oameni, aceasta e o familie normală.
Stacy face tot ce-i stă în putinţă, dar şi ea face parte din a treia generaţie;
nu a fost învăţată să gătească.
Familia e obeză.
Justin, are 12 ani.
Are aproape 160 kg.
E terorizat, pentru numele lui D-zeu.
Fiica, Katie, are doar patru ani.
E obeză chiar înainte de a începe şcoala primară.
Marissa. Ea e în regulă. Ea e ca şi voi.
Dar ştiţi ce? Tatăl ei, care a fost obez,
a murit în braţele ei.
Şi al doilea bărbat din viaţa ei,
unchiul ei, a murit de obezitate.
Iar acum tatăl ei vitreg e obez.
Vedeţi, ideea e că
obezitatea şi bolile cauzate de alimentaţie
nu-i rănesc doar pe oamenii care le au,
ci şi pe prietenii lor, familiile lor,
fraţi, surori.
Pastorul Steve.
Un om inspiraţional.
Unul din primi mei aliaţi din Huntington, West Virginia.
El are de-a face cu latura dureroasă a problemei.
El trebuie să îngroape oamenii, bine?
Şi s-a săturat să-şi îngroape prietenii,
şi familia, comunitatea.
Iarna mor de trei ori mai mulţi oameni.
Şi s-a săturat.
Această boală poate fi evitată. Această irosire de vieţi.
Apropo, iată în ce sunt înmormântaţi.
Nu avem echipamentele necesare ca sa facem asta.
Nu pot nici să-i scoată pe uşă, şi nu glumesc.
Nici nu pot fi transportaţi. Macara.
Eu văd problema ca pe un triunghi.
Iată peisajul alimentaţiei.
Trebuie să-l înţelegeţi.
Probabil aţi auzit toate asta înainte, dar haideţi să reluăm.
În ultimii 30 de ani,
ce s-a întâmplat de s-a distrus ţara?
Haideţi să fim sinceri şi cinstiţi.
Ei bine. Stilul de viaţă modern.
Haideţi să începem cu strada principală.
Fast-food-ul a cucerit întreaga ţară. Toţi ştim asta.
Marile branduri mari sunt printre cele mai mari puteri din această ţară.
Și supermarket-urile.
Companii mari. Companii mari.
Acum 30 de ani, majoritate a mâncării
era din împrejurimi şi proaspătă.
Acum majoritate e procesată şi plină de tot felul de aditivi,
ingrediente suplimentare, iar restul poveştii îl ştiţi.
Dimensiunea porţiei e evident o mare, mare problemă.
Etichetarea e o mare problemă.
Etichetarea în această ţară e o ruşine.
Vor să fie auto... vor să se auto-reglementeze.
Industria vrea să facă ea singură ordine în propria curte.
Cum, în acest tip de climat? Ei nu merită aşa ceva.
Cum poţi spune că are conţinut redus de grăsimi
când are foarte mult zahăr?
Acasă.
Marea problemă cu casa e că obişnuia să fie locul unde
se transmiteau mai departe obiceiurile alimentare,
lucruri care ne-au clădit societatea.
Asta nu se mai întâmplă.
În timp ce mergem la serviciu iar viaţa se schimbă,
şi cum viaţa întotdeauna evoluează,
trebuie să o abordăm holistic,
îndepărtaţi-vă pentru o clipă şi reechilibrați balanţa.
Nu se mai întâmplă. Nu s-a mai întâmplat de 30 de ani.
Vreau să vă arăt o situaţie
ce e foarte normală acum: Familia Edwards.
(Video) Jamie Oliver: Hai să vorbim.
Lucrurile astea trec prin corpul tău și al familiei în fiecare săptămână.
Şi vreau ca tu să ştii că acest lucru o să-ţi omoare copii prematur.
Cum te simţi?
Stacy: Mă simt foarte tristă şi deprimată.
Dar ştii, vreau ca copiii mei să reușească în viaţă,
iar lucrul ăsta nu-i va ajuta.
De fapt eu îi ucid.
JO: Da, asta faci. Da.
Dar putem opri asta.
Normal.
Să trecem la şcoli,
ceva la care sunt specialist.
OK. Şcoala.
Ce e şcoala? Cine a inventat-o? Care e scopul şcolii?
Şcoala a fost dintotdeauna inventată ca să ne dea instrumentele
cu ajutorul cărora să fim creativi, să facem lucruri minunate,
să ne câştigăm existenţa, etc.
A fost de fapt aproape încorsetată atât de multă vreme.
Bine?
Dar de fapt n-am ajutat-o să evolueze
ca să facă faţă catastrofelor sănătăţii din America.
Mâncarea de la şcoală
e ceva ce marea majoritate a copiilor 31 de milioane zilnic, de fapt,
o mănâncă de două ori pe zi, cel mai adesea,
micul dejun şi prânzul, 180 de zile pe an.
Deci aţi putea spune că mâncarea de la şcoală e chiar importantă,
judecând după circumstanţe.
(Râsete)
Înainte să încep să vorbesc din nou expresiv,
ceea ce sunt sigur ca abia aşteptaţi ...
(Râsete)
Trebuie să spun ceva şi e foarte important,
cu speranţa că magia se va produce în următoarele trei luni.
Bucătăresele şi bucătarii prânzului din America...
mă ofer să le fiu ambasador.
Nu vreau să îi acuz.
Ei fac tot ceea ce pot.
Îşi dau silinţa.
Dar ei fac ceea ce li s-a spus să facă,
iar ceea ce li s-a spus e greşit.
Sistemul e în principal condus de contabili.
Nu sunt destui, sau deloc,
specialişti în alimentaţie implicaţi în proces.
Asta e o problemă.
Dacă nu eşti un expert în alimentaţiei şi ai bugete reduse
şi ţi se cere sa economiseşti, atunci nu poţi să fii creativ,
nu poţi să experimentezi și să încerci lucruri noi.
Dacă eşti contabil, un executant foarte bun,
singurul lucru pe care îl poți face
e să cumperi marfă de proastă calitate.
Acum, realitatea este
că mâncarea ce-o primesc copii voştri zilnic e de tip fast-food,
foarte procesată,
nu e suficientă hrană proaspătă.
Cu o grămadă de aditivi, E-uri, abia vă vine să credeţi...
Nu sunt suficiente legume. Cartofii prăjiţi sunt consideraţi legume.
Pizza pentru micul dejun. Nici măcar nu primesc veselă.
Cuţite şi furculiţe? Nu, sunt prea periculoase.
Ei au foarfeci în sala de clasă
dar cuţite şi furculiţe, nu.
Şi din punctul meu de vedere, dacă nu ai tacâmuri în şcoală,
de fapt susţii,
de la nivel de stat, mâncarea fast-food.
Pentru că nu are nevoie de tacâmuri.
Şi da, e fast-food: burgeri, hamburgeri, cârnaţi,
pizza, toate de felul acesta.
10% din cheltuielile pentru sănătate, cum am spus şi mai devreme,
cheltuim pentru obezitate.
Şi suma se va dubla.
Nu ne educăm copiii.
Nu există nicio obligație legală de a învăţa copii despre alimentaţie,
în şcoala primară sau gimnaziu.
Nu-i învăţăm despre mâncare.
Iată un filmuleţ dintr-o şcoală primară,
cu o situaţie des întâlnită în Anglia.
(Video) Cine ştie ce sunt astea?
Copil: Cartofi.
Jamie Oliver: Cartofi? Crezi că sunt cartofi?
Ştiţi ce e asta?
Copil: Broccoli?
JO: Dar asta? Prietenul nostru vechi.
Ştii ce e asta, drăguţo?
Copil: Ţelină.
JO: Nu. Ce crezi că e?
Copil: Ceapă. JO: Ceapă? Nu.
Imediat începi să-ţi dai seama
dacă copiii au habar de unde vine hrana.
Cine ştie ce e asta?
Copil: Ăăă, pară.
JO: Ce crezi că e asta?
Copil: Nu ştiu.
JO: Dacă copiii nu le cunosc,
atunci nu le vor mânca niciodată.
(Râsete)
JO: Normal. Anglia şi America,
Anglia şi America,
Ghiciţi cum am remediat situaţia. Ghiciţi.
Două lecţii a câte o oră fiecare.
Trebuie să începem să ne învăţăm copiii
despre hrană, în şcoli, şi cu asta basta.
(Aplauze)
Vreau să vă povestesc despre ceva,
ceva care într-un fel rezumă halul în care am ajuns.
Vreau să vă povestesc despre ceva de bază precum laptele.
Fiecare copil are dreptul la lapte în şcoală.
Copiii voştri beau lapte la şcoală, la micul dejun şi la prânz. Corect?
Beau două sticle. Ok?
Majoritate a copiilor fac asta.
Dar laptele simplu nu mai e îndeajuns,
pentru că cineva din comisia laptelui, şi vă rog nu mă înţelegeţi greşit,
eu încurajez consumul de lapte,
probabil a plătit mulți bani
ca cineva să vină cu ideea că dacă pui arome şi coloranţi
şi zahăr în lapte, or să-l bea mai mulţi copii.
Da...
Şi bineînţeles, pentru că ideea a prins,
comisia merelor o să vină cu ideea
că dacă o să facă din mere caramele se vor mânca mai multe mere.
(Râsete)
Din punctul meu de vedere, nu e nevoie să aromatizăm laptele.
Există zahăr în orice.
Ştiu toate proprietățile acelor ingrediente.
Le găsim în orice.
Nici măcar laptele nu a scăpat de problemele cu care ne confruntăm acum.
Iată laptele nostru. Iată cutia.
Într-o cutie e aproape la fel de mult zahăr
ca într-o doză din băutura voastră carbogazoasă preferată.
Şi copiii beau două pe zi.
Deci, lăsaţi-mă să vă arăt.
De exemplu, un copil
mănâncă opt linguri de zahăr pe zi.
Atât într-o săptămână.
Atât într-o lună.
Şi mi-am permis să vă arăt
cât zahăr consumă în cinci ani de şcoală primară,
doar din lapte.
Nu ştiu ce credeţi voi,
dar judecând circumstanţele
orice judecător din lume
s-ar uita la statistici şi la probe
şi ar găsi vinovat orice guvern din trecut
de abuz împotriva copilului.
Asta e ceea ce cred eu.
(Aplauze).
Acum, dacă aș veni aici, și mi-aș dori să fi venit astăzi
să vă prezint un leac pentru SIDA sau cancer,
v-aţi îmbulzi şi încăiera să ajungeţi la mine.
Tot, toate veștile acestea rele, pot fi prevenite.
Asta e vestea bună.
Într-adevăr pot fi prevenite.
Deci, haideţi să ne gândim puţin, avem o problemă,
trebuie s-o tratăm de la origini.
Deci, din punctul meu de vedere, ce ar trebui să facem?
Uite cum stă treaba.
Nu putem să rezolvăm abordând-o dintr-o singură parte.
S-o luăm de la rădăcini şi să facem schimbări majore,
schimbări reale, ca să vă pot privi în ochi şi să spun:
„Peste 10 ani, vieţilor copiilor noştri,
fericirea -- şi să nu uităm, eşti deștept dacă mănânci corect,
şi ştii c-o să trăieşti mai mult,
şi toate lucrurile acestea vor arăta altfel.”
Deci, supermarket-urile.
Unde altundeva faceţi cumpărături atât de des?
În fiecare săptămână.
Câţi bani cheltuiţi într-o viaţă, într-un supermarket?
Le iubim. Ele doar ne vând ce vrem. În regulă.
Ne sunt datoare să pună un „ambasador alimentar”
în fiecare supermarket important.
Trebuie să ne ajute să facem cumpărături. Trebuie să ne înveţe să gătim
mâncăruri rapide, gustoase, în funcţie de sezon
pentru oamenii ocupaţi.
Lucrul acesta nu e scump.
În câteva locuri deja se face și trebuie făcut peste tot
în America cât mai curând şi rapid.
Marile branduri, ştiţi, brandurile alimentare,
trebuie să pună educaţia alimentară
în centrul afacerii lor.
Ştiu, uşor de zis, greu de făcut.
Acesta e viitorul, şi e singura variantă.
Fast-food-ul. Industria fast-food.
Știţi, e foarte competitivă.
Am văzut o mulţime de documente secrete şi acorduri
ale restaurantelor fast-food.
Ştiu ce fac ele.
De fapt ne-au învăţat cu aceste doze de zahăr sare şi grăsime, etc.
Şi toată lumea le iubeşte. Corect?
Deci şi ei vor fi parte din soluţie.
Dar trebuie să facem guvernele să muncească alături
de furnizorii industriei fast-food şi industria restaurantelor,
pentru ca peste cinci, şase, sau şapte ani
să ne desveţe de marile cantităţi
de grăsimi, zahăr și toate celelalte ingrediente non-alimentare.
De asemenea, revenind la etichetarea făcută de marile branduri,
am spus mai devreme, e o batjocură.
şi trebuie să fie îndreptată.
Bine, şcoala.
Evident, în şcoli le suntem datori copiilor
să ne asigurăm că-n cele 180 de zile ale anului,
de la cel mic drăgălaş de 4 ani,
până la 18, 20, 24 de ani, oricât ar fi,
trebuie să li se gătească mâncare proaspătă şi adecvată
provenind de la producători locali.
E nevoie de un nou standard pentru mâncarea proaspătă
adecvată pentru copiii voştri. Da?
(Aplauze)
În aceste condiţii, e foarte important
ca fiecare copil american să termine şcoala
ştiind să gătească zece reţete
care îi vor salva viaţa.
Deprinderi pe viaţă.
(Aplauze)
Asta înseamnă că pot fi studenţi, tineri părinţi,
şi să fie în stare să construiască, să experimenteze
în jurul noţiunilor elementare ale gătitului,
indiferent de vremurile economice.
Dacă ştii să găteşti te vei descurca cu banii şi în recesiune.
Dacă ştii să găteşti, timpul nu contează.
Locul de muncă; nu prea am vorbit despre el.
Ştiţi, acum e vremea şi pentru responsabilitatea corporatistă
să abordeze felul în care îşi hrănesc angajații,
angajaţii sunt mamele şi taţii copiilor Americii.
Marissa, tatăl ei i-a murit în braţe,
cred că ar fi fericită
dacă America corporatistă ar începe să-şi hrănească angajaţii sănătos.
În mod sigur nici ei nu trebuie ignorați.
Să ne întoarcem la cămin.
Dacă facem toate astea, şi chiar putem,
e realizabil, se poate să-ţi pese şi să faci și bani.
Absolut.
Dar trebuie să reîncepem să transmitem
gătitul din generație în generație.
Sigur, transmiteţi-l ca pe o filozofie.
Iar pentru mine e chiar romantic.
Dar dacă o persoană învaţă trei persoane
cum să gătească,
iar cei trei învaţă fiecare trei amici de-ai lor,
procesul trebuie să se repete doar de 25 de ori,
şi am acoperi toată populaţia Americii.
Romantic, într-adevăr, dar,
cel mai important
este să-i faci pe oameni să realizeze
că fiecare efort individual
contribuie cu ceva.
Trebuie să aducem înapoi ceea ce s-a pierdut.
Huntington Kitchen.
Huntington, unde am făcut această emisiune,
am făcut o emisiune la o oră de maximă audienţă care sperăm
că va inspira oamenii să participe la schimbare.
Cred că această schimbare se va produce.
Bucătăria Huntington; lucrez cu o comunitate.
Am lucrat cu şcolile, am găsit fonduri locale susţinute
pentru ca fiecare şcoală din zonă
să treacă de la junk-food la mâncare proaspătă.
6.500 de dolari per şcoală.
(Aplauze)
Doar de atât e nevoie, 6.500 mii de dolari per şcoală.
Bucătăria e 25.000 dolari pe lună.
Asta pot să facă 5.000 de oameni într-un an,
ceea ce înseamnă 10% din populaţia lor.
Şi e vorba de oameni pentru oameni.
Sunt bucătari locali ce îi învaţă pe localnici.
Sunt lecţii gratuite de bucătărie, lecţii gratuite de bucătărie în stradă.
Acesta e un lucru real, schimbare tangibilă, reală.
În America, dacă ne uităm acum,
se întâmplă o grămadă de lucruri minunate.
O multitudine de lucruri minunate se întâmplă.
Sunt îngeri prin America ce fac lucruri minunate
în şcoli, grupuri fermă-şcoală,
grupuri grădini-şcoală, educaţie.
Există oameni extraordinari ce fac deja treaba asta.
Problema e că toţi vor să propage lucrurile ce le fac
la următoarea şcoală,
dar nu sunt suficienţi bani.
Trebuie să-i găsim pe specialişti şi pe îngeri rapid,
să-i identificăm, iar apoi să le facilităm accesul la resurse
să poată multiplica ceea ce deja fac şi o fac bine.
Companiile din America trebuie s-o susţină
pe doamna Obama în lucrurile pe care vrea să le întreprindă.
(Aplauze)
Şi uite, ştiu că e ciudat
ca un englez să stea aici în faţa voastră
vorbind despre toate astea.
Tot ce pot să vă spun e că îmi pasă.
Sunt tată.
Şi iubesc ţara asta.
Şi cred cu adevărat, că de fapt,
că dacă schimbarea poate fi pusă în aplicare în această ţară,
lucruri minunate se vor întâmpla în jurul lumii.
Dacă America o va face cred că alţii o vor urma.
Este foarte important.
(Aplauze)
Când eram în Huntington, încercând să rezolv câteva lucruri
mă gândeam că dacă aş avea o baghetă magică
ce aş face?
Şi mi-am zis, ştii ce?
Mi-ar plăcea să fiu în faţa unora dintre cele mai grozave
persoane ce produc schimbări în America.
Iar o lună mai târziu cei de la TED m-au sunat şi mi-au dat acest premiu.
Iată-mă.
Deci, dorinţa mea.
Dislexic, deci sunt mai încet.
Dorinţa mea
e ca voi să ajutaţi această puternică
și sustenabilă mişcare
de a educa fiecare copil
despre alimentaţie,
să influenţați familiile să gătească din nou,
şi a permite oamenilor de peste tot
să lupte împotriva obezităţii.
(Aplauze)
Vă mulţumesc.
(Aplauze)