Diemžēl,
nākamās 18 minūtes man te pļāpājot
četri amerikāņi, kas pašlaik ir dzīvi,
būs miruši
viņu apēstā ēdiena dēļ.
Mans vārds ir Džeimijs Olivers. Man ir 34 gadi.
Es esmu no Eseksas, Anglijas,
un pēdējos septiņus gadus
es esmu diezgan nenogurstoši darbojies,
lai savā veidā glābtu dzīvības.
Es neesmu ārsts.
Es esmu šefpavārs,
man nav dārga aprīkojuma
vai zāļu.
Es izmantoju informāciju, izglītību.
Es no sirds dziļumiem ticu, ka ēdiena spēkam
ir nozīmīga vieta mūsu mājās,
kas mūs saista ar mūsu dzīves labāko daļu.
Mums pašlaik ir
briesmīga, briesmīga realitāte.
Amerika, tu esi pašā virsotnē.
Šī ir viena no pasaules neveselīgākajām valstīm.
Vai, lūdzu, nevarētu pacelt rokas tie klātesošie
kuriem ir bērni?
Lūdzu, paceliet rokas.
Tantes, tēvoči, jūs nē ...
Paceliet rokas. Arī tantes un tēvoči.
Lielākā daļa. Labi.
Mēs, pēdējo četru paaudžu pieaugušie,
esam svētījuši savus bērnus ar īsāku
dzīves ilguma likteni
nekā viņu vecākiem.
Jūsu bērns nodzīvos par desmit gadiem mazāk
nekā jūs
mūsu viņiem apkārt izveidotās ēdiena vides dēļ.
Divas trešdaļas šīs telpas cilvēku,
mūsdienu Amerikā statistiski ir ar lieko svaru vai aptaukojušies.
Jūsu kompānijai nekas nekait, bet gan pienāks arī jūsu laiks.
(Smiekli)
Ja?
Sliktās veselības statistika ir skaidra,
ļoti skaidra.
Mēs pavadām dzīves, uztraucoties par nāvi, slepkavību un tā tālāk.
Tas ir ikviena CNN laikraksta pirmajās lapās.
Slepkavības ir pašā apakšā, Dieva dēļ.
Ja?
(Smiekli)
(Aplausi)
Ikviena no sarkani iekrāsotajām
ir ar uzturu saistīta slimība.
Jebkurš ārsts, speciālists, jums to pateiks.
Fakts. Ar uzturu saistītās slimības
pašlaik ir lielākais slepkava mūsdienu ASV.
Tā ir globāla problēma.
Tā ir katastrofa.
Tā noslauka pasauli.
Kā ierasts Anglija ir tepat blakām.
(Smiekli)
Es zinu, ka viņas ir tuvas, bet ne tik tuvas.
Mums vajag revolūciju.
Meksikai, Austrālijai, Vācijai, Indijai, Ķīnai,
visām ir milzīgas problēmas ar aptaukošanos un sliktu veselību.
Padomājiet par smēķēšanu.
Tagad tā izmaksā daudz mazāk par aptaukošanos.
Aptaukošanās jums, amerikāņiem, izmaksā
10 procentus no jūsu veselības aprūpes rēķiniem.
150 miljardu dolāru gadā.
10 gadu laikā tas divkāršosies.
300 miljardi dolāru gadā.
Cilvēki, būsim godīgi, jums nav tādas naudas.
(Smiekli)
Es šeit ierados, lai sāktu ēdiena revolūciju,
kurai es tik ļoti ticu.
Mums to vajag. Ir pēdējais brīdis.
Mēs esam pagrieziena punktā.
Es ar to nodarbojos jau septiņus gadus.
Es Amerikā ar to nodarbojos septiņus gadus.
Tagad ir īstais laiks rīkoties.
Es devos tieši vētras epicentrā.
Es devos uz Rietumvirdžīniju, visneveselīgāko Amerikas štatu.
Vai arī tas bija pērn.
Šogad mums ir jauns štats, bet pie tā mēs strādāsim nākamajā sezonā.
(Smiekli)
Hantingtona, Rietumvirdžīnija.
Skaista pilsētiņa.
Es gribēju ielikt savu sirdi un dvēseli, un cilvēkus,
jūsu ļaudis,
mums jau tā pierastajā
statistikā.
Es gribu jūs iepazīstināt ar cilvēkiem, kas man rūp.
Jūsu ļaudis. Jūsu bērni.
Es gribu parādīt manas draudzenes Britānijas bildi.
Viņai ir 16 gadi.
Viņai ir atlicis dzīvot sešus gadus
viņas ēstā ēdiena dēļ.
Viņa ir amerikāņu trešā paaudze,
kas nav augusi ēdiena vidē,
kur viņiem mācīts gatavot ēst mājās vai skolā,
tas nav iemācīts ne viņas mammai, ne mammas mammai.
Viņai ir atlicis dzīvot sešus gadus.
Viņas ēstais ēdiens nobendē viņai nieres.
Steisija, Edvardsu ģimene.
Šī ir parasta ģimene, cilvēki.
Steisija cenšas, cik spēj, bet arī viņa ir trešā paaudze;
viņai nekad nav mācīts gatavot ēst mājās vai skolā.
Ģimene ir aptaukojusies.
Džastins, 12 gadi.
Viņš sver 160 kilogramus.
Viņu skolā apceļ, Dieva dēļ!
Meita, Keitija, viņa ir četrus gadus veca.
Viņai ir liekais svars vēl pirms pamatskolas!
Merisa. Viņai nekas nekait. Viņa ir no jūsējām.
Bet ziniet ko? Viņas tēvs, kurš bija aptaukojies,
nomira viņas rokās.
Un tad otrs viņas dzīves svarīgākais vīrietis,
viņas tēvocis, nomira no aptaukošanās.
Un tagad viņas patēvs ir aptaukojies.
Redziet, lieta tāda, ka
aptaukošanās un ar uzturu saistītās slimības
nenodara pāri tikai cilvēkiem, kuriem tās ir, bet
arī visiem viņu draugiem, ģimenei,
brāļiem, māsām.
Mācītājs Stīvs.
Iedvesmojošs vīrs. Viens no maniem pirmajiem sabiedrotajiem Hantingtonā, Rietumvirdžīnijā.
Viņš ar šo problēmu sastopas visbiežāk.
Viņam šie cilvēki ir jāaprok, skaidrs?
Un viņam tas ir apnicis. Viņam ir apnicis apglabāt savus draugus,
savu ģimeni, savus līdzpilsoņus.
Pienākot ziemai, mirušo skaits trīskāršojas.
Viņam tas ir apriebies.
Šī ir novēršama slimība. Dzīvības izniekošana.
Starp citu, tādos viņi tiek apbedīti.
Mums nav vajadzīgais aprīkojums.
Tos nevar pat izdabūt pa durvīm, un es runāju nopietni.
Tos nevar no turienes izdabūt ārā. Autokrāvējs.
Labi, es uz to skatos kā uz trijstūri, labi?
Šī ir mūsu pārtikas ainava.
Es gribu, lai jūs to saprastu.
Jūs droši vien būsiet jau to visu dzirdējuši agrāk,
taču ļaujiet man to vēlreiz atkārtot.
Pēdējo 30 gadu laikā,
kas tāds ir noticis, kas ir izrāvis ārā šīs valsts sirdi?
Būsim atklāti un godīgi.
Mūsdienu dzīve.
Sāksim ar galveno ielu.
Ātrā ēdināšana ir pārņēmusi visu valsti. Mēs to zinām.
Lielie zīmoli ir vieni no šīs valsts spēcīgākajiem un
nozīmīgākajiem spēkiem.
Kā arī lielveikali.
Lielās kompānijas. Lielās kompānijas.
Pirms 30 gadiem, lielākā daļa ēdiena
bija galvenokārt vietējais un galvenokārt svaigs.
Tagad tas ir galvenokārt pārstrādāts un pilns ar dažādām piedevām,
papildus sastāvdaļām, un pārējo stāsta daļu jūs jau ziniet.
Porciju izmērs, acīmredzot, ir milzīga, milzīga problēma.
Marķēšana ir milzīga problēma.
Marķēšana šajā valstī ir apkaunojums.
Viņi paši grib sevi ... Viņi paši grib sevi uzraudzīt un regulēt.
Industrija grib pati sevi uzraudzīt un regulēt.
Ko, šādos klimata apskākļos? Viņi to nav pelnījuši.
Kā var kaut ko saukt par "zemu tauku daudzumu saturošu", ja tajā ir papilnam cukura?
Mājas.
Lielākā māju problēma ir, ka tās
agrāk bija galvenā vieta, kur
tālāk nodeva ēdienu un ēdiena kultūru,
kas arī izveidoja mūsu sabiedrību.
Tā vairs nenotiek.
Un, kā jau jūs ziniet, mums dodoties uz darbu dzīve mainās
un kā vienmēr dzīvei attīstoties,
mums uz to ir jāpaskatās holistiski --
uz brīdi jāpakāpjas soli atpakaļ un jāpāradresē līdzsvaru.
Tā vairs nenotiek. Nav noticis jau 30 gadus.
Es gribu jums parādīt situāciju,
kas pagaidām ir
ļoti ierasta. Edvardsu ģimene.
(Video) Džeimijs Olivers: Aprunāsimies.
Tas viss iet caur tavu un tavas ģimenes ķermeņiem
katru nedēļu.
Un tev ir jāzina, ka tas tavus bērnus nogalinās pāragri.
Kā tu jūties?
Steisija: Jūtos patiešām skumji un esmu nomākta.
Bet, zini, es gribu, lai mani bērni dzīvē kaut ko sasniedz
un tas viss viņiem nepalīdz.
Bet es viņus nogalinu.
Dž.O: Jā, tā ir.
Bet mēs to varam apturēt.
Normāli. Tagad pievērsīsimies skolām,
kas ir kas tāds, par kā speciālistu es jau savā ziņā esmu kļuvis.
Labi. Skola.
Kas ir skola? Kurš to izgudroja? Kāds ir skolas mērķis?
Skola ir tikusi izgudrota, lai iemācītu mums visu nepieciešamo,
lai mēs būtu radoši, darītu brīnišķīgas lietas,
spētu sevi uzturēt, utt., utt., utt.
Ziniet, tā ilgu, ilgu laiku ir bijusi sava veida cieša kaste.
Ja?
Bet mēs to tā īsti neesam attīstījuši
Amerikas veselības katastrofu risināšanai, ja?
Skolas ēdiens ir kaut kas,
ko vairums bērnu -- 31 miljons bērnu dienā, patiesībā --
ēd divreiz dienā,
brokastis un pusdienas, 180 dienas gadā.
Tāpēc varētu teikt, ka skolas ēdiens patiesībā ir diezgan svarīgs,
ņemot vērā visus apstākļus.
(Smiekli)
Pirms es te sāku sūdzēties,
ko jūs droši vien jau gaidāt...
(Smiekli)
Man ir jāsaka viena lieta, un tā ir tik svarīga,
cerams, ka šo nākamo triju mēnešu laikā
notiks brīnumu lietas.
Pusdienu dāmas, Amerikas pavāres ...
Es piedāvāju sevi kā to vēstnesi.
Es nenosodu viņas.
Viņas cenšas, cik vien labi spēj.
Viņas cenšas, cik spēj.
Bet viņas dara to, kas viņām tiek likts,
un tas, kas viņām tiek likts, ir nepareizi.
Sistēmu lielā mērā vada grāmatveži.
Tajā nav pietiekami daudz, ja ne vispār
cilvēki, kas būtu zinoši pārtikas jomā.
Ir problēma.
Ja tu neesi pārtikas speciālists un tev ir ierobežots budžets,
un tas tiek samazināts, tad tu nevari izpausties radoši,
tu nevari izmēģināt dažādas lietas, lai uzzinātu, kas ir labāk bērniem.
Ja tu esi grāmatvedis vai ķeksīšu vilcējs,
tavs vienīgais risinājums šajos apstākļos
ir iegādāties lētākus mēslus.
Realitāte ir,
ka mūsu bērnus katru dienu apkalpo ātrā ēdināšana,
ēdiens ir pārstrādāts,
svaigs ēdiens praktiski vairs netiek pasniegts.
Jūs neticēsiet tam, cik daudz tajos ir piedevas, E vielas un citas nevajadzīgas sastāvdaļas ..
Par maz ēdienos tiek iekļauti dārzeņi. Frī kartupeļi tiek uzskatīti par dārzeni.
Pica brokastīs. Viņiem pat netiek pasniegti māla trauki.
Naži un dakšiņas? Nē, tie ir pārāk bīstami.
Viņiem klasē ir šķēres,
bet naži un dakšiņas - nē.
Un es uz to skatos šādi, ja jums skolā nav naži un dakšiņas, tad
tas štata līmenī tikai pastiprina
ātro ēdināšanu. Jo tā tiek ēsta, turot ēdienu rokās.
Un jā, starp citu, tā ir ātrā ēdināšana. Tie ir "sloppy joe",
tie ir burgeri, tās ir desiņas,
tās ir picas un viss līdzīgais.
Kā jau pirms tam minēju, 10 procentus no veselības aprūpes
mēs iztērējam uz aptaukošanos. Un šis skaitlis divkāršosies.
Mēs neizglītojam savus bērnus.
Likumā netiek noteikts, ka bērniem pamatskolā vai
vidusskolā būtu jāmāca par ēdienu. Ja?
Mēs nemācam bērniem par ēdienu. Vai ne?
Un šis īsais klips ir filmēts pamatskolā,
kas Anglijā ir ļoti ierasta parādība.
Video: Kurš zina kas tas ir?
Bērns: Kartupeļi. Džeimijs Olivers: Kartupelis? Tātad jūs domājat, ka šie ir kartupeļi?
Vai tu zini, kas tas ir?
Vai tu zini, kas tas ir? Bērns: Brokolis?
Dž.O.: Un šis? Mūsu labais, vecais draugs.
Dārgā, vai tu zini, kas tas ir? Bērns: Selerija.
Dž.O.: Nē. Vai tu zini kas tas ir? Bērns: Sīpols. Dž.O.:Sīpols? Nē.
Džeimijs Olivers: Tūlītēji var skaidri saprast par to
cik daudz bērni zina par ēdiena izcelsmi.
Video: Dž.O. Kurš zina, kas tas ir? Bērns: Uh, bumbieris.
Dž.O.: Kā tev šķiet, kas tas ir? Bērns: Es nezinu.
Dž.O.: Ja bērni nezina, kas tas ir,
tad viņi nemūžam to neēdīs.
(Smiekli)
Dž.O.: Ierasta parādība. Anglija un Amerika,
Anglija un Amerika.
Uzminiet, kas to atrisināja. Uzminiet, kas to atrisināja.
Divas stundu garas sesijas.
Mums mūsu bērniem skolās ir jāsāk
mācīt par ēdienu, punkts.
(Aplausi)
Es jums gribu ko pateikt,
es gribu jums pastāstīt ko tādu, kas tipiski
parāda, kādās nepatikšanās mēs esam. Ja?
Es gribu runāt par kaut ko tik parastu kā piens.
Ikvienam bērnam ir tiesības skolā saņemt pienu.
Jūsu bērns dzers pienu skolā, brokastīs un pusdienās. Pareizi?
Viņiem tiks piedāvātas divas pudeles. Ja?
Un lielākā daļa bērnu tās arī izdzers.
Bet piens vairs neesot labs.
Jo kāds piena padomē, jā -- un nepārprotiet mani,
es atbalstu pienu, bet kāds piena padomē
droši vien samaksāja daudz naudas kādam dīvainim,
kurš izdomāja, ka, pieliekot pienam kaudzi garšvielu un krāsvielu
un cukuru
vairāk bērnu to dzers. Jā.
(Aplausi)
Un šādu praksi pārņem arī citi.
Ābolu padome izdomās, ka,
pārdodot ābolus īrisā, tos tāpat kā pārsaldināto pienu pirks vairāk.
Saprotiet, ko es ar to gribu pateikt?
Man pienā nevajag papildu garšvielas.
Skaidrs? Cukurs ir visur.
Es zinu visus šo sastāvdaļu sīkumus.
Tas ir visur. Pat piens nav izbēdzis no
šīs sava veida mūsdienu problēmas.
Šeit ir mūsu piens. Šeit ir mūsu kartons.
Tajā ir gandrīz tikpat daudz cukura
cik vienā no jūsu iecienītajām dzirkstošās limonādes bundžām.
Un viņi dienā izdzer divas paciņas.
Ļaujiet man jums parādīt.
Mums šeit ir viens bērns,
kurš dienā organismā uzņem astoņas tējkarotes cukura.
Šī ir nedēļas uzņemtā cukura deva.
Šī ir mēneša.
Un es pacentos savākt nieka
piecus gadus pamatskolas cukura, ko bērns
uzņem no piena vien.
Nezinu par jums,
bet spriežot pēc apstākļiem, ja,
jebkurš pasaules tiesnesis
paskatītos uz statistiku un pierādījumiem
un sen jau būtu atzinis jebkuru valdību
vainīgu bērnu izmantošanā. Tā es uzskatu.
(Aplausi)
Ja es te būtu ieradies un kaut tā būtu
un pasniegtu jums zāles pret AIDS vai vēzi,
jūsu visi cīnītos un grūstītos, lai tikai tiku pie manis.
Šīs, visas šīs sliktās ziņas ir novēršamas.
Tās ir labās ziņas.
Tas ir ļoti, ļoti viegli novēršams.
Tāpēc padomāsim par to, mums ir problēma,
mums vajag visu sākt pa jaunam.
Labi, tātad, manā pasaulē kas mums būtu jādara?
Lieta tāda.
Tas nevar nākt no tikai viena avota.
Lai visu pārsāktu un būtu patiešām jūtama atšķirība,
reāla atšķirība, lai es jums varētu skatīties acu baltumos
un teikt, „10 gadu laikā,
jūsu bērnu dzīves vēsture,
laime -- un neaizmirsīsim, ja tu esi atjautīgs, tu ēd veselīgi,
tu zini, ka dzīvosi ilgāk
un tā tālāk, tas izskatīsies citādi. Ja?”
Tātad, lielveikali.
Kur vēl jūs iepērkaties tik apmāti?
Nedēļu pēc nedēļas.
Cik daudz naudas visas dzīves laikā jūs iztērējat lielveikalā?
Neienīstiet viņus. Viņi tikai pārdod to, ko mēs vēlamies. Labi.
Viņi mums ir parādā katrā lielveikalā
novietot pa ēdiena vēstnesim.
Viņiem mums ir jāpalīdz iepirkties. Viņiem mums ir jāiemāca gatavot
ātras, garšīgas, svētku maltītes
aizņemtiem cilvēkiem.
Tas nav dārgi.
Dažos jau tā dara. Un tas ir nepieciešams visā
Amerikā un steidzīgi.
Lielajiem zīmoliem, ziniet, pārtikas zīmoliem,
savos uzņēmuma centros
ir jāizglīto cilvēki par pārtiku.
Es zinu, ka to pateikt ir vieglāk nekā izdarīt.
Tā ir nākotne. Tas ir vienīgais veids.
Ātrā ēdināšana. Ātrās ēdināšanas
nozarē ir liela konkurence.
Man ir bijuši kaudzēm slepenu līgumu un papīru
ar ātrās ēdināšanas restorāniem.
Es zinu, kā tur viss notiek.
Viņi mūs praktiski ir pieradinājuši
šim lielajam cukura, sāls un tauku un visu citu daudzumam.
Un visiem viņi patīk. Vai ne?
Tāpēc viņiem ir jābūt daļai no risinājuma.
Bet mums vajag, lai valdība sadarbotos ar
visu ātrās ēdināšanas nozare un tās sagādniekiem.
Un piecu, sešu, septiņu gadu ilgā laika posmā
atradināt mūs no milzīgajiem tauku,
cukura, tauku un pārējo nepārtikas sastāvdaļu daudzuma.
Tagad, atgriezīsimies pie lielajiem zīmoliem, marķēšanas.
Kā jau es agrāk teicu, tas ir pilnīgs farss
un tas ir jāsakārto.
Labi, skola.
Acīmredzot skolās, mēs viņiem esam parādā,
lai viņi nodrošinātu, ka šīs 180 dienas gadā,
no šī mazā mīļā četru gadu vecuma
līdz 18, 20, 24, vienalga,
viņi saņemtu gatavotu,
kārtīgu, svaigu ēdienu
no vietējo audzētāju produktiem. Vai ne?
Jūsu bērniem ir nepieciešams jauns svaiga, kārtīga
ēdiena standarts. Pareizi?
(Aplausi)
Šādos apstākļos ir ļoti svarīgi, lai
katrs amerikāņu bērns pabeidzot skolu
zinātu vismaz 10 receptes,
kas izglābtu viņa dzīvību.
Dzīves prasmes.
(Aplausi)
Tas nozīmē, ka viņi var būt studenti, jaunie vecāki
un tajā pašā laikā arī zināt
kulinārijas pamatus,
neskatoties uz to, kad būs nākamā krīze. Ja tu māki gatavot,
tam visam nav nozīmes.
Ja tu māki gatavot, laikam nav nozīmes.
Darbavieta. Par to mēs vēl īsti neesam runājuši.
Ziniet, ir laiks korporatīvajai atbildībai patiešām
paskatīties uz to, ko viņi dod ēst
vai piedāvā saviem darbiniekiem.
Šie darbinieki ir Amerikas bērnu mammas un tēti.
Merisa, tēvs nomira viņas rokā,
manuprāt, viņa būtu priecīga,
ja korporatīvā Amerika sāktu pienācīgi ēdināt savus darbiniekus.
Par viņiem pilnīgi noteikti nevajadzētu aizmirst.
Atgriezīsimies atpakaļ mājās.
Paklau, ja mēs darām visas šīs lietas un mēs to varam
tas ir ļoti sasniedzams. Tu vari reizē pelnīt un par to rūpēties.
Pilnīgi noteikti.
Bet mājās ir atkal jāatsāk nodot kulinārijas
prasmes, no vienas paaudzes otrai.
Nododiet to kā filozofiju.
Un man tas ir diezgan romantiski.
Bet, ja viens cilvēks iemāca trim citiem cilvēkiem
kā kaut ko pagatavot,
un tad viņi katrs to iemāca trim saviem draugiem,
tam ir tikai jāatkārtojas 25 reizes
un tie ir visi Amerikas iedzīvotāji.
Romantiski, jā, bet
pats svarīgākais
ir, lai cilvēki saprastu,
ka mūsu katra individuālie centieni
var kaut ko mainīt.
Mums ir jāatgūst zaudētais.
Hantingtonas virtuve. Hantingtona ir vieta, kur es aizsāku šo programmu,
ziniet, mums ir šī vakara programma, kas cerams
iedvesmos cilvēkus patiešām piedalīties šajās pārmaiņās.
Es patiesi ticu, ka tā notiks.
Hantingtonas virtuve. Es strādāju ar ļaudīm.
Es strādāju skolās. Es atradu vietējo, ilgtspējīgu finansējumu
katrai šī apgabala skolai, lai palīdzētu
tām pāriet no ātrās ēdināšanas uz svaigu pārtiku.
Sešarpus tūkstoši katrai skolai.
(Aplausi)
Tas ir viss, kas nepieciešams. Sešarpus tūkstoši katrai skolai.
Virtuve izmaksā 25 tūkstošus mēnesī. Skaidrs?
Tā var apmācīt 5,000 cilvēku gadā,
kas ir 10 procenti no viņu iedzīvotājiem.
Un tas ir cilvēks cilvēkam.
Vietējie pavāri apmāca vietējos iedzīvotājus.
Cilvēki, tās ir bezmaksas kulinārijas stundas, bezmaksas kulinārijas stundas uz galvenās ielas.
Šīs ir reālas, jūtamas izmaiņas, reālas, jūtamas izmaiņas.
Viscaur Amerikā, ja mēs tagad paskatāmies atpakaļ,
notiek pietiekami daudz brīnišķīgu lietu.
Notiek pietiekami daudz brīnišķīgu lietu. Amerikā ir enģeļi,
kas skolās un izglītībā
dara brīnišķīgas lietas
kā skolu dārziņu veidošana.
Ir apbrīnojami cilvēki, kas jau ar to nodarbojas.
Problēma ir, ka viņi visi grib to ieviest arī vietējās skolās
un visur citur.
Bet tam nav naudas līdzekļu.
Mums steidzīgi vajag atrast šos speciālistus un eņģeļus,
atpazīt viņus un ļaut viņiem saņemt naudas līdzekļus,
lai viņi varētu īstenot jau iesākto
un darīt labas lietas.
Amerikas uzņēmumiem vajag atbalstīt
Obamas kundzi darīt to, ko viņa vēlas paveikt.
(Aplausi)
Un, ziniet, es zinu, ka tas ir dīvaini,
redzēt angli, kas stāv jums priekšā un runā
par visām šīm lietām.
Viss, ko es varu teikt ir - man tas rūp. Es esmu tēvs.
Un es mīlu šo valsti.
Un es patiešām, patiesi ticu,
ka, ja šī valsts mainīsies,
tad visā pasaulē notiks skaistas lietas. Ja to izdarīs Amerika,
es ticu, ka citi tam sekos.
Tas ir neiedomājami svarīgi.
(Aplausi)
Kad es biju Hantingtonā, mēģinot panākt pāris lietas, kad
tās nesanāca, es iedomājos, ko es darītu, ja man
būtu burvju nūjiņa? Un es iedomājos, ziniet ko?
Man patika, ka man deva iespēju atrasties blakus visiem šiem
cilvēkiem, kas varēja kaut ko mainīt.
Un mēnesi vēlāk man piezvanīja TED un pasniedza šo balvu.
Es esmu šeit.
Un mana vēlēšanās.
Esmu dislektiķis, tāpēc nedaudz lēns.
Mana vēlēšanās
ir, lai jūs palīdzētu spēcīgai,
ilgspējīgai kustībai
izglītot ikvienu bērnu
par ēdienu,
iedvesmot ģimenes atkal mājās gatavot,
un pamudināt cilvēkus visā pasaulē
cīnīties ar aptaukošanos.
(Aplausi)
Paldies.
(Aplausi)