למרבה הצער,
ב 18 הדקות הבאות שבמהלך השיחה שלנו,
ארבעה אמריקאיים שכרגע בחיים
ימותו
בגלל האוכל שהם אוכלים.
שמי ג'יימי אוליבר. אני בן 34.
אני מאסקס באנגליה.
ובשבע השנים האחרונות
עבדתי די ללא הפסקה
כדי להציל חיים בדרך שלי.
אני לא רופא.
אני שף;
אין לי ציוד יקר
או תרופות.
אני משתמש במידע, חינוך.
אני מאמין מאד שלכוח של האוכל
יש מקום ראשוני בבתים שלנו
שמחבר אותנו לחלקים הטובים בחיים.
יש לנו מציאות נוראה,
נוראה מאד, כרגע.
אמריקה, אתם במקום הראשון.
זו אחת המדינות הכי פחות בריאות בעולם.
אפשר בבקשה לראות בהרמת ידיים
לכמה מכם יש ילדים בחדר הזה היום?
תרימו בבקשה ידיים.
דודות, דודים, אתם יכולים להמשיך...
תרימו ידיים. דודות ודודים גם.
רובכם. אוקיי.
אנחנו, המבוגרים של ארבעה הדורות האחרונים
בירכנו את הילדים שלנו בגורל
של תוחלת חיים קצרה יותר
מאשר של ההורים שלהם.
הילד שלכם יחיה עשר שנים פחות
מכם
בגלל סביבת האוכל שבנינו סביבם.
שני שליש מהחדר הזה,
היום, באמריקה, הם סטטיסטית בעלי עודף משקל או שמנים.
ואתם, אתם בסדר, אבל נתפוס אתכם מתישהו, אל דאגה.
(צחוק)
נכון?
הסטטיסטיקה של בריאות לקויה היא ברורה,
ברורה מאד.
אנחנו מבלים את חיינו בפרנויה ממוות, רצח, הרג,
מה שתרצו. זה בכותרת הראשית של כל עיתון, CNN.
תראו את הרצח בתחתית, למען השם.
נכון?
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
כל אחת מאלה באדום
היא מחלה הקשורה לתזונה.
כל רופא, כל מומחה יגיד לכם.
עובדה. מחלות הקשורות לתזונה הן הרוצח הגדול ביותר
בארצות הברית, כרגע, כאן והיום.
זו בעייה גלובלית.
זה אסון.
זה שוטף את העולם.
אנגליה נמצאת מיד אחריכם, כרגיל.
(צחוק)
אני יודע שהן היו קרובות, אבל לא עד כדי כך.
אנחנו צריכים מהפכה.
מקסיקו, אוסטרליה, גרמניה, הודו, סין.
לכולן יש בעיות עצומות של השמנה ובריאות רעה.
תחשבו על עישון.
זה עולה עכשיו הרבה פחות מהשמנה.
ההשמנה עולה לכם האמריקאים
עשרה אחוזים מחשבונות הבריאות שלכם.
150 מיליארד לשנה.
בעוד עשר שנים, זה צפוי להיות כפול.
300 מיליארד דולר לשנה.
ובואו נהיה כנים, חברים, אין לכם את הכסף הזה.
(צחוק)
באתי לכאן להתחיל מהפכת אוכל
שאני מאד מאמין בה.
אנחנו זקוקים לזה. עכשיו הוא הזמן.
אנחנו בנקודת הכרעה.
אני עוסק בזה כבר שבע שנים.
אני מנסה באמריקה כבר שבע שנים.
עכשיו זה בשל -- בשל לביצוע.
נכנסתי לעין הסערה.
הלכתי לווירג'יניה המערבית, המדינה הכי פחות בריאה באמריקה.
או שזה היה בשנה שעברה.
יש לנו אחת חדשה השנה, אבל על זה נעבוד בעונה הבאה.
(צחוק)
הנטינגטון, וירג'יניה המערבית.
עיר יפהפייה.
רציתי לשים לב ונשמה ואנשים,
הציבור שלכם,
מסביב לסטטיסיטיקה שנעשינו
כל כך רגילים אליה.
אני רוצה להציג בפניכם כמה מהאנשים שאכפת לי מהם.
הציבור שלכם. הילדים שלכם.
אני רוצה להראות תמונה של חברה שלי בריטני.
היא בת 16.
יש לה שש שנים לחיות
בגלל האוכל שהיא אכלה
היא דור שלישי של אמריקאים
שלא גדלו בסביבת אוכל
שבה לימדו אותם לבשל בבית או בבית הספר,
או אמא שלה, או אמא של אמא שלה.
יש לה שש שנים לחיות.
היא אוכלת את הכבד שלה למוות.
סטייסי, משפחת אדוארדס.
זו משפחה נורמלית, אנשים.
סטייסי משתדלת, אבל היא דור שלישי גם כן;
מעולם לא לימדו אותה לבשל בבית או בבית הספר.
המשפחה שמנה.
ג'סטין, כאן, בן 12.
הוא שוקל 160 קילו.
מתעללים בו, למען השם.
הבת שם, קייטי, היא בת ארבע.
היא שמנה עוד לפני שהגיעה לבית ספר יסודי.
מריסה. היא בסדר. היא אחת מכם.
אבל אתם יודעים מה? אבא שלה, שהיה שמן,
מת בזרועותיה.
ואז האדם השני הכי חשוב בחייה,
דוד שלה, מת מהשמנה.
ועכשיו אביה החורג הוא שמן.
אתם מבינים, העניין הוא
השמנה ומחלות הקשורות לתזונה
לא פוגעות רק באנשים שסובלים מהן;
אלא גם בכל החברים שלהם, המשפחות,
אחים, אחיות.
האב סטיב.
איש מעורר השראה. אחד מבני הברית הראשונים שלי במקום.
הוא בצד הכי קשה של הבעייה הזו.
הוא זה שצריך לקבור את האנשים, כן?
ונמאס לו מזה. נמאס לו לקבור את החברים שלו,
המשפחה שלו, הקהילה שלו.
כשבא החורף, פי שלושה אנשים מתים.
ממש נמאס לו מזה.
זו מחלה ניתנת למניעה. בזבוז של חיים.
דרך אגב, הם נקברים באחד מאלה.
אנחנו לא ערוכים לעשות את זה.
אנחנו אפילו לא יכולים להוציא אותם דרך הדלת.
אי אפשר אפילו להביא אותם לשם. מלגזה.
טוב, אני רואה את זה כמשולש, בסדר?
זה נוף האוכל שלנו.
אני צריך שתבינו את זה.
בטח שמעתם את כל זה בעבר,
אבל בואו נעבור על זה שוב בכל מקרה.
במהלך 30 השנים האחרונות,
מה הדבר שקרע את הלב למדינה הזו?
בואו נהיה כנים וגלויי לב.
ובכן. חיי היום יום המודרניים.
בואו נתחיל ברחוב הראשי.
מזון מהיר השתלט על כל המדינה. אנחנו יודעים את זה.
המותגים הגדולים הם חלק מהכוחות הכי חשובים,
הכוחות החזקים במדינה הזו.
גם סופרמרקטים.
חברות גדולות. חברות גדולות.
לפני 30 שנה, רוב האוכל
היה בעיקר מקומי וטרי ברובו.
כיום הוא בעיקר מעובד ומלא בכל מיני תוספים,
מרכיבים נוספים, ואתם מכירים את ההמשך.
גודל המנות הוא מן הסתם בעייה גדולה, גדולה מאד.
תוויות הן בעייה גדולה.
התוויות במדינה הזו הן בזיון.
הן רוצות להיות... הן רוצות לפקח על עצמן.
התעשייה רוצה לפקח על עצמה.
מה, במצב כזה? לא מגיע להם.
איך אפשר לומר שמוצר הוא דל-שומן כשהוא מלא בכ"כ הרבה סוכר?
הבית.
הבעייה הכי גדולה בבית
הוא שהוא היה הלב
של להעביר הלאה אוכל ותרבות אוכל,
שיצר את החברה שלנו.
זה לא קורה יותר.
ואתם יודעים, כשאנחנו הולכים לעבודה וכשהחיים משתנים,
וכשהחיים תמיד מתפתחים,
אנחנו צריכים להסתכל על זה בצורה הוליסטית --
לקחת רגע צעד אחורה, ולבחון מחדש את האיזון.
זה לא קורה. לא קרה כבר 30 שנה.
אני רוצה להראות לכם מצב
שהוא מאד נורמלי
כרגע. משפחת אדוארדס.
(וידאו) ג'יימי אוליבר: בואו נדבר.
החומר הזה עובר בגופך ובגוף של המשפחה שלך
כל שבוע.
ותדעי שזה עומד להרוג את הילדים שלך בגיל צעיר.
איך את מרגישה?
סטייסי: עצובה מאד ומדוכאת כרגע.
אבל, אתה יודע, אני רוצה שהילדים שלי יצליחו בחיים
וזה לא יעזור להם לעשות את זה.
אבל אני הורגת אותם.
ג'יימי: כן. את כן.
אבל אנחנו יכולים לעצור את זה.
נורמלי. בואו נעבור לבתי ספר,
משהו שאני די מומחה בו.
טוב, בית ספר.
מה זה בית ספר? מי המציא אותו? מה מטרת בית הספר?
בית הספר הומצא כדי לצייד אותנו בכלים
לעשות אותנו יצירתיים, לעשות דברים נפלאים,
לתת לנו להרוויח משכורת, וכיו"ב.
אתם יודעים, זה היה מעין קופסה סגורה הרבה זמן.
אוקיי?
אבל לא באמת פיתחנו את זה
כדי להתמודד עם אסונות הבריאות של ארה"ב, כן?
אוכל של בית ספר הוא משהו
שרוב הילדים -- 31 מיליון ביום, למעשה --
אוכלים פעמיים ביום, ברוב המקרים,
ארוחת בוקר וצהריים, 180 יום בשנה.
אז ניתן לומר שאוכל של בית הספר הוא די חשוב, למעשה,
בהתחשב בנסיבות.
(צחוק)
לפני שאני פותח בקטע שלי,
שאני בטוח שאתם מצפים לו...
(צחוק)
אני צריך לומר דבר אחד, וזה מאד חשוב
בשאיפה, בקסם שיתרחש ויתגלה
בשלושת החודשים הבאים.
הדודות של חדר האוכל, טבחי הצהריים של אמריקה...
אני מציע את עצמי כשגריר שלהם.
אני לא מוותר עליהם.
הם עושים הכי טוב שהם יכולים.
הם עושים את המיטב שלהם.
אבל הם עושים מה שאומרים להם לעשות,
ומה שאומרים להם לעשות הוא לא טוב.
המערכת מנוהלת בעיקר על ידי רואי חשבון.
אין מספיק, אם בכלל,
אנשים עם ידע על אוכל, בעסק הזה.
יש בעייה.
אם אתה לא מומחה אוכל, ויש לך תקציבים לחוצים,
שהולכים ונהיים לחוצים יותר, אתה לא יכול להיות יצירתי.
אתה לא יכול להתחמק ולכתוב כל מיני דברים עקיפים.
אם אתה רואה חשבון, וממלא טפסים,
הדבר היחיד שאתה יכול לעשות בנסיבות האלה
הוא לקנות חרא זול יותר.
עכשיו, המציאות היא,
האוכל שהילדים שלכם מקבלים כל יום הוא מזון מהיר,
הוא מעובד מאד,
אין שם מספיק אוכל טרי בכלל,
אתם יודעים, כמות התוספים, צבעי מאכל E, מרכיבים שלא הייתם מאמינים...
אין מספיק ירקות בכלל. צ'יפס נחשבים ירק.
פיצה לארוחת בוקר. אפילו לא מקבלים צלחות.
סכינים ומזלגות? לא, הם מסוכנים מדי.
יש להם מספריים בכיתה
אבל סכינים ומזלגות, לא.
ואיך שאני מסתכל על זה הוא, שאם אין לך סכו"ם בבית הספר,
אתה לגמרי מעודד ברמת המדינה,
מזון מהיר. כי הוא מוחזק בידיים.
וכן, דרך אגב, זה מזון מהיר.
זה המבורגרים, זה נקניקיות,
זה פיצות, זה כל הדברים האלה.
10 אחוז ממה שאנחנו מוציאים על בריאות, כמו שאמרתי,
הוא על השמנה. וזה עומד להכפיל את עצמו.
אנחנו לא מלמדים את הילדים שלנו.
אין זכות חוקתית ללמד ילדים על אוכל,
ביסודי או חטיבה. אוקיי?
אנחנו לא מלמדים ילדים על אוכל. נכון?
וזה סרטון קצר מבי"ס יסודי,
שנפוץ מאד באנגליה.
וידאו: מי יודע מה זה?
ילד: תפוחי אדמה. ג'יימי: תפו"א? אתה חושב שאלו תפו"א?
אתם יודעים מה זה?
אתם יודעים מה זה? ילד: ברוקולי?
ג'יימי אוליבר: מה עם זה? החבר הטוב שלנו.
את יודעת מה זה, מותק? ילדה: סלרי.
ג'יימי: לא. מה אתם חושבים שזה? ילד: בצל ג'יימי: לא.
ג'יימי: מיד מקבלים מושג מאד ברור
אם הילדים יודעים משהו על מאיפה מגיע האוכל.
וידאו: ג'יימי: מי יודע מה זה? ילד: אה, אגס.
ג'יימי: מה אתם חושבים שזה? ילד: אני לא יודע.
ג'יימי: אם הילדים לא יודעים מה הדברים האלה,
אז הם לעולם לא יאכלו אותם.
(צחוק)
ג'יימי: נורמלי. אנגליה ואמריקה,
אנגליה ואמריקה.
נחשו מה תיקן את זה. נחשו מה תיקן את זה.
שני שיעורים של שעה.
אנחנו חייבים להתחיל ללמד את הילדים שלנו
על אוכל בבית הספר, נקודה.
(מחיאות כפיים)
אני רוצה לספר לכם משהו,
אני רוצה לספר לכם על משהו שפחות או יותר
מתמצת את הצרה שאנחנו נמצאים בה, אוקיי?
אני רוצה לדבר על משהו כל כך בסיסי כמו חלב.
לכל ילד יש את הזכות לחלב בבית הספר.
הילדים שלכם ישתו חלב בביה"ס, בארוחת בוקר וצהריים. נכון?
הם ישתו שני בקבוקים. אוקיי?
ורוב הילדים עושים כך.
אבל חלב כבר לא מספיק טוב.
כי מישהו במועצת החלב, כן -- ואל תבינו אותי לא נכון,
אני בעד חלב, אבל מישהו במועצת החלב,
כנראה שילם הרבה כסף לאיזה תמהוני
להגיע למסקנה שאם מוסיפים המון חומרי טעם וצבע
וסוכר לחלב, כן,
יותר ילדים ישתו אותו. כן.
(מוחא כף)
וברור שעכשיו זה יתחיל להתפשט.
מועצת התפוחים תגיע למסקנה
שאם הם יעשו תפוחי טופי הם יאכלו גם יותר תפוחים.
אתם מבינים למה אני מתכוון?
בשבילי, אין צורך להוסיף טעם לחלב.
אוקיי? יש סוכר בהכל.
אני מכיר את המרכיבים האלה לפני ולפנים.
זה בהכל. אפילו החלב לא הצליח להימלט.
סוג של בעיות מודרניות.
הנה החלב שלנו. הנה הקרטון.
בזה יש כמעט אותה כמות סוכר
כמו באחת מפחיות המשקה המוגז האהובות עליכם.
והם שותים שניים כאלה ביום.
אז תנו לי רק להראות לכם.
יש לנו כאן ילד אחד,
שצורך, אתם מבינים, שמונה כפות סוכר ביום.
אתם מבינים , הנה השבוע שלכם.
הנה החודש שלכם.
והרשיתי לעצמי להוסיף פנימה
רק את חמש השנים של הסוכר מבית הספר היסודי,
רק מתוך חלב.
עכשיו, אני לא יודע לגביכם,
אבל בהתחשב בנסיבות, כן,
כל שופט ברחבי העולם,
שיסתכל בסטטיסטיקה ובראיות,
ימצא כל ממשלה
אשמה בהתעללות בילדים. כך אני מאמין.
(מחיאות כפיים)
עכשיו, אם באתי לכאן, והלואי והייתי יכול לבוא לכאן היום,
ולהציג תרופה לאיידס או לסרטן,
הייתם נלחמים ודוחפים להגיע אלי.
זה, כל החדשות הרעות האלה, ניתנות למניעה.
אלה החדשות הטובות.
זה מאד מאד ניתן למניעה.
אז בואו נחשוב על זה, יש לנו כאן בעייה.
אנחנו צריכים לאתחל מחדש.
אוקיי, אז בעולם שלי מה צריך לעשות?
זה הדבר, כן.
זה לא יכול להגיע רק ממקור אחד.
לאתחל מחדש ולעשות שינוי מוחשי,
שינוי אמיתי, כדי שאוכל להסתכל לכם בלבן של העיניים
ולומר, "בעוד עשר שנים,
ההיסטוריה של חיי ילדיכם,
אושר -- ובואו לא נשכח, אם אתם אוכלים נכון,
אתם יודעים שתחיו יותר,
כל הדברים האלה, הכל ייראה אחרת. אוקיי?"
אז, סופרמרקטים.
איפה עוד אתם קונים בכזו אדיקות?
שבוע אחרי שבוע.
כמה כסף אתם מוציאים, במהלך חייכם, בסופרמרקט?
מת עליהם. הם מוכרים לנו מה שאנחנו רוצים. בסדר.
הם חייבים לנו, לשים שגריר אוכל
בכל סופרמרקט מרכזי.
הם צריכים לעזור לנו לקנות, להראות לנו איך לבשל
ארוחות עונתיות מהירות, טעימות
לאנשים שהם עסוקים.
זה לא יקר.
זה נעשה בחלק מהם. וזה צריך להיעשות בכל מקום
באמריקה בקרוב, ומהר.
המותגים הגדולים, אתם יודעים, מותגי המזון,
צריכים לשים את החינוך לאוכל
בלב העסקים שלהם.
אני יודע, לדבר זה קל.
זה העתיד. זו הדרך היחידה.
מזון מהיר. בתעשיית המזון המהיר
אתם יודעים, הכל מאד תחרותי.
היו לי המון עיסוקים ומסמכים סודיים
עם מסעדות מזון מהיר
אני יודע איך הם עושים את זה.
אני מתכוון שלמעשה הם גידלו אותנו
על מנות של סוכר, מלח ושומן, ו y, x ו z.
וכולם אוהבים אותם, נכון?
אז, החבר'ה האלה עומדים להיות חלק מהפתרון.
אבל אנחנו צריכים לגרום לממשלה לעבוד
עם כל ספקי המזון המהיר ותעשיית המסעדות.
ולאורך תקופה של חמש, שש, שבע שנים
לגמול אותנו מהכמויות המוגזמות
של שומן, סוכר, שומן וכל מה שאינו אוכל.
עכשיו, בנוסף, חזרה למותגים הגדולים, ולתוויות,
שאמרתי מוקדם, שהן פשוט בדיחה,
וחייבים לטפל בהן.
טוב, בית ספר.
מן הסתם אנחנו חייבים לילדים
לוודא שב 180 הימים האלה בשנה,
מהגיל החמוד של ארבע שנים,
עד 18, 20, 24, מה שלא יהיה,
צריך לבשל להם
אוכל טרי כמו שצריך
ממגדלים מקומיים שבאיזור. אוקיי?
צריך שיהיה סטנדרט חדש של אוכל טרי ומתאים
בשביל הילדים שלכם. כן?
(מחיאות כפיים)
בהתחשב בנסיבות, זה חשוב כל כך
שכל ילד וילד אמריקאי יעזוב את בית הספר
כשהוא יודעים לבשל 10 מתכונים
שיצילו את החיים שלהם.
מיומנות לחיים.
(מחיאות כפיים)
זה אומר שהם יוכלו להיות סטודנטים, הורים צעירים,
ויוכלו פחות או יותר להתמודד
עם בישול בסיסי,
ללא קשר למיתון שיכה בהם פעם הבאה. אם אתה יודע לבשל
הכסף בזמן מיתון לא משנה.
אם אתה יודע לבשל, זמן לא משנה.
מקום העבודה. לא ממש דיברנו עליו.
אתם יודעים, עכשיו הזמן לאחריות תאגידית
להסתכל טוב במה שהם מאכילים
או מאפשרים לעובדים שלהם לאכול.
העובדים הם האבות והאמהות של הילדים באמריקה.
מריסה, אבא שלה מת בידיים שלה,
אני חושב שהיא תהיה די שמחה
אם אמריקה התאגידית תאכיל את העובדים שלה כמו שצריך.
אין שום סיבה שהם יישארו בחוץ.
בואו נחזור לבית.
עכשיו, תראו, אם אנחנו עושים את כל זה, ואנחנו יכולים,
זה כל כך ניתן להשגה. אפשר להיות אכפתיים
וגם רווחיים. בוודאות.
אבל הבית צריך להתחיל שוב להעביר הלאה
את היכולת לבשל שוב, ללא ספק.
ללא ספק, להעביר את זה הלאה כפילוסופיה.
ובשבילי זה די רומנטי.
אבל זה אם אדם אחד מלמד שלושה אנשים
איך לבשל משהו,
ועכשיו הם מלמדים שלושה מהחברים שלהם,
זה צריך לחזור על עצמו רק 25 פעם,
וזו כל האוכלוסיה של אמריקה.
רומנטי, כן, אבל
הכי חשוב,
זה נוגע לניסיון לגרום לאנשים להבין
שכל אחד מהמאמצים שלכם
משנה משהו.
אנחנו חייבים להחזיר מה שאבד.
המטבח של הנטינגטון. הנטינגטון, איפה שעשיתי את התכנית הזו,
אתם יודעים, יש לנו תכנית בזמן צפיית שיא שאני מקווה
שבאמת תתן לאנשים השראה להצטרף לשינוי הזה.
אני באמת מאמין שיהיה שינוי.
המטבח של הנטינגטון. אני עובד עם קהילה.
עבדתי בבתי הספר. מצאתי מימון מקומי בר-קיום
כדי להעביר כל בית ספר באיזור
מהזבל למזון הטרי.
ששה וחצי אלף [דולר] לכל בית ספר.
(מחיאות כפיים)
זה כל מה שצריך. ששה וחצי אלף לכל בית ספר.
'המטבח' ב 25,000 לחודש. אוקיי?
זה יכול להספיק ל 5000 איש בשנה,
שזה 10 אחוז מהאוכלוסיה שלהם.
וזה אנשים לאנשים.
אתם יודעים, זה טבחים מקומיים מלמדים אנשים מקומיים
אלה שיעורי בישול חינם, אנשים, שיעורי בישול חינם ברחוב הראשי.
זה שינוי אמיתי, מוחשי, שינוי אמיתי, מוחשי.
ברחבי אמריקה, אם נסתכל רגע אחורה,
יש מלא דברים נפלאים שקורים.
יש מלא דברים יפים שקורים. יש מלאכים
ברחבי אמריקה שעושים דברים גדולים
כמו התכנית "מהחווה לבית הספר",
הקמת גינות, יוזמות חינוך.
יש אנשים מדהימים שכבר עושים את זה.
הבעייה היא שכולם רוצים לגלגל הלאה את מה שהם עושים
לבית הספר הבא, והבא אחריו,
אבל אין מזומן.
אנחנו צריכים לזהות את המומחים והמלאכים במהירות,
לזהות אותם, ולתת להם למצוא במהירות את המשאבים
להמשיך לגלגל הלאה את מה שהם כבר עושים,
ועושים היטב.
העסקים באמריקה צריכים לתמוך
בגב' אובמה כדי שתעשה את הדברים שהיא רוצה לעשות.
(מחיאות כפיים)
ותראו, אני יודע שזה מוזר
שאדם אנגלי עומד כאן לפניכם
ומדבר על כל זה.
כל מה שאני יכול לומר הוא שאכפת לי. אני אבא.
ואני אוהב את המדינה הזו.
ואני באמת מאמין, למעשה,
שאם ניתן לעשות שינוי במדינה הזו,
דברים יפים יקרו בכל רחבי העולם. אם אמריקה עושה את זה
אני מאמין שאנשים אחרים ימשיכו.
זה מאד חשוב.
(מחיאות כפיים)
כשהייתי בהנטינגטון, מנסה לגרום לכמה דברים לעבוד
חשבתי שלו היה לי מטה קסמים
מה הייתי עושה? וחשבתי, אתם יודעים מה?
הייתי מת להיות מול כמה ממזיזי העניינים
הכי מדהימים באמריקה.
וחודש אחרי כן TED התקשרו אלי ונתנו לי את הפרס הזה.
והנה אני.
אז, המשאלה שלי.
[אני] דיסלקט, אז אני קצת איטי.
המשאלה שלי
היא שאתם תעזרו לתנועה
חזקה וברת קיום
לחנך כל ילד
על אוכל,
לתת השראה למשפחות לבשל שוב,
ולהעצים אנשים בכל מקום
להילחם בהשמנה.
(מחיאות כפיים)
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)