Malhauradament,
en els proper 18 minuts mentre faig aquesta xerrada,
quatre Americans ara vius
hauran mort
pels aliments que consumeixen.
Em dic Jamie Oliver. Tinc 34 anys.
Soc d'Essex a Anglaterra
i durant els últims set anys
he treballat força incansablement
per salvar vides a la meva manera.
No soc metge.
Soc cuiner;
No tinc instruments cars
ni medicines.
Faig servir la informació, l'educació.
I crec profundament que el poder del menjar
té un lloc fonamental a les nostres llars
que ens lliga amb els millors moments de la vida.
Tenim una terrible,
terrible realitat en aquests moments.
Amèrica, sou els primers de la classe.
Aquest és un dels països menys saludables del món.
Podria veure com aixequeu les mans
els que tingueu fills en aquesta habitació?
Si us plau, aixequeu les mans.
Tiets, tietes, també...
Aixequeu les mans. Tietes i tiets també.
La majoria de vosaltres. Molt bé.
Nosaltres, els adults de les últimes quatre generacions,
hem beneït els nostres fills amb el destí
d'una vida més curta
que la dels seus pares.
El vostre fill viurà una vida deu anys més curta
que vosaltres
per el paisatge alimentari que hem construït al seu voltant.
Dues terceres parts d'aquesta habitació,
avui, a Amèrica, estan estadísticament en sobrepes o són obeses.
La resta, esteu bé, pero finalment hi arribareu, no us preocupeu.
(Rialles)
D'acord?
Les estadístiques de mala salut són clares,
molt clares.
Passem la nostra vida obsesionats amb morts, assesinats, homicidis,
el que sigui. Estan a la portada de tots els diaris, CNN.
Mireu l'homicidi a baix de tot, per l'amor de Déu.
D'acord?
(Rialles)
(Aplaudiment)
Tots i cada un d'aquests en vermell
és una malatia relacionada amb la dieta.
Qualsevol metge, qualsevol especialista us ho diria.
Fet. Les malaties relacionades amb la dieta són el gran assasí.
als Estats Units, ara, avui.
Això és un problema global.
És una catàstrofe.
Està escombrant el món.
Anglaterra va just darrera vostre, com sempre.
(Rialles)
Sabia que estàven a prop, però no tan aprop.
Necessitem una revolució.
Mèxic, Austràlia, Alemanya, India, Xina,
ténen enormes problemes d'obesitat i mala salut.
Penseu en el tabac.
Costa molt menys que la obesitat en aquests moments.
La obesistat us costa als Americans
el 10 percent de la vostra factura sanitària.
150 bilions de dòlars l'any.
I en 10 anys, s'espera que es dobli.
300 bilions de dòlars l'any.
I honestament, tios, no teniu aquests diners.
(Rialles)
He vingut a iniciar una revolució alimentària
en la que crec molt profundament.
La necessitem. Ara és el moment.
Estem en un punt d'inflexió.
He estat fent això durant set anys.
Ho he estat intentant a Amèrica durant set anys.
Ara és quan està madur, madur per la collita.
Vaig anar a l'ull de la tempesta.
Vaig anar a West Virginia, l'estat menys saludable d'Amèrica.
O ho era l'any passat.
Aquest any n'hi ha un de pitjor, però hi treballarem la propera temporada.
(Rialles)
Huntington, West Virginia.
Una ciutat bonica.
He volgut posar cor i ànima i persones,
el seu públic,
al voltant de les estadístiques a las que ens
hem acostumat.
Vull presentar-vos algunes persones que m'importen.
El seu públic. Els seus fills.
Us vull ensenyar una foto de la meva amiga Brittany.
Té 16 anys.
Li en queden sis de vida
a causa del del menjar que ha menjat.
Ella forma part de la tercera generació d'americans
que ha crescut fora d'un entorn alimentari
on se'ls hagi ensenyat a cuinar a casa o a l'escola,
o la seva mare, o la mare de la seva mare.
Li queden sis anys de vida.
El seu fetge l'està devorant.
Stacy, de la familia Edwards.
Aquesta és una familia normal, tíos.
Stacy fa el que pot, pero també és de la tercera generació;
ningú no va ensenyar-la a cuinar a casa o a l'escola.
La familia és obesa.
Justin, aqui, 12 anys.
Pesa 160 kilos.
L'assatgen a l'escola, per l'amor de Déu.
Aquí la seva filla, Katie, té quatre anys.
És obesa fins i tot abans d'arribar a l'escola primària.
Marissa. Ella està bé. És una dels vostres.
Però sabeu què? El seu pare, que era obès,
va morir als seus braços.
I després el segon home més important de la seva vida,
el seu tiet, va morir d'obesitat.
I ara el seu padrastre és obès.
Veieu, el fet és que
la obesitat i les malaties relacionades amb la dieta
no només fan mal a les persones que les pateixen;
també als seus amics, families,
germans, germanes.
El pare Steve.
Un home inspirador. Un dels meus primers aliats a Huntington, West Virginia.
Està a primera línia d'aquest problema.
Ell ha d'enterrar la gent, no?
I n'està fart. Està fart d'enterrar els seus amics,
la seva familia, la seva comunitat.
Ve l'hivern, moren el triple de persones.
N'està molt fart.
Aquesta és una malatia evitable. Malbaratament de vides.
Per cert, això és en el que se'ls enterra.
Nosaltres no estem preparats per fer això.
No els podem ni treure per les portes, i ho dic de debó.
Ni tan sols els podem fer això. Carretilla elevadora.
Jo ho veig com un triangle, d'acord?
Això és el nostre paisatge alimentari.
Necessito que l'entengueu.
Probablement ja heu sentit això abans,
però tornem-ho a veure,
En els últims 30 anys,
què ha passat que ha estripat el cor d'aquest pais?
Siguem francs i honestos.
Bé. Vida moderna.
Comencem amb el Carrer Principal.
El menjar ràpid ha conquerit íntegrament el país. Això ho sabem.
Les grans marques són alguns dels poder més importants,
poders poderesos en aquest país.
Els supermercats també.
Grans companyies. Grans companyies.
Fa 30 anys, la majoria del menjar
era en gran part local i en gran part fresc.
Ara és en gran part processat i ple de tot tipus d'aditius,
ingredients extra, i sabeu la resta de la història.
El tamany de les racions és evidentment un problema enorme.
L'etiquetat és un problema enorme.
L'etiquetat en aquest país és una desgràcia.
Ells volen ser auto... Ells volen fer-se de policies a ells mateixos.
La industria vol ser la policia d'ella mateixa.
Què, en aquesta situació? No ho mereixen.
Com pots dir que una cosa és baixa en greixos quan està pleníssima de sucre?
La casa.
El problema més gran amb la casa
és que era el cor
de la transmissió de l'alimentació i la cultura alimentària,
que és la base de la nostra societat.
Això ja no passa.
I vosaltres sabeu,com anem a la feina i com la vida canvia,
i com la vida sempre evoluciona,
nosaltres hem d'alguna manera de mirar-la de manera integral,
fer un pas per un moment i redreçar l'equilibri.
No està passant. No ha passat en 30 anys.
Us vull ensenyar una situació
que és molt normal
ara per ara. La familia Edwards.
(Video) Jamie Oliver: Parlem una mica.
Això entra dins teu i del cossos de la teva familia
cada setmana.
I jo necessito que sàpigues que això matarà els teus fill aviat.
Com et sents?
Stacy: Ara em sento realment trista i deprimida.
Però, saps, vull que els meus fills triomfin a la vida
i això no els hi portarà.
Però els estic matant.
JO: Si que ho fas. Ho estàs fent.
Però ho podem evitar.
Normal. Anem a les escoles,
una cosa en la que estic força especialitzat.
Molt bé. Escola.
Què és l'escola? Qui la va inventar? Quin és el propòsit de l'escola?
L'escola va ser inventada per proveïr-nos de les eines
que ens fessin creatius, fer coses meravelloses,
fer que ens guanyem la vida, etc., etc., etc.
Sabeu, d'alguna manera ha estat dins d'aquesta caixa durant molt, molt de temps.
D'acord?
Però no l'hem fet evolucionar realment
per afrontar les catastrofes sanitàries d'Amèrica, d'acord?
El menjar escolar és una cosa
que la majoria de nens - de fet, 31 milions per dia-
prenen dos cops al dia, més que sovint,
esmorzar i dinar, 180 dies l'any.
Així que podem dir que el menjar escolar és bastant important,
a jutjar per les circumstàncies.
(Rialles)
Abans de que comenci a despotricar,
que estic segur que ho esteu esperant...
(Rialles)
Necessito dir una cosa, i és tan important
en l'esperança que la magia que passa i es desplega
en els tres propers mesos.
Les dones del dinar, els cuiners del dinar d'America...
Jo m'ofereixo com el seu embaixador.
No estic tractant-los com a dropos.
Estan fent el millor que poden.
Fan el millor que poden.
Però estan fent el que els hi diuen,
i els que els hi diuen està malament.
El sistema està controlat per comptables.
No hi ha suficients, o cap,
persones amb coneixements alimentaris al negoci.
Això és un problema.
Si no ets un expert alimentari, i tens uns pressupostos ajustats,
i és van ajustant més, aleshores no pots ser creatiu,
no pots arreglar-te-les i escriure coses diferents sobre les coses.
Si ets un comptable, un posador de creuetes,
la única cosa que pots fer en aquestes circumstàncies
és comprar merda més barata.
En aquests moments, la realitat és
que l'alimentació que reben els vostres fills cada dia és menjar ràpid,
està altament processat,
no hi ha prou menjar fresc de cap de les maneres.
Sabeu, la quantitat d'additius, nombres E, ingredients que no us creuireu...
No hi ha suficients verdures. Les patates fregides es consideren una verdura.
Pizza per esmorzar. Ni tan sols els donen coberts.
Ganivets i forquilles? No, són massa perillosos.
Ténen tissores a la classe
però ganivets i forquilles, no.
I tal com jo veig això, si no tens ganivets i forquilles a l'escola,
estàs purament promocionant,
des de l'administració, el menjar ràpid. Perquè s'agafa amb la mà.
I sí, per cert, és menjar ràpid. Són els entrepans de carn picada,
són les hamburgueses, són els frankfurts,
són les pizzes, són totes aquestes coses.
10 per cent del que gastem en sanitat, tal com he dit abans,
és en obesitat. I es doblarà.
No estem ensenyant els nostres fills.
No hi ha un dret legal per ensenyar els nens sobre l'alimentació,
ni a l'escola primària ni a la secundària, d'acord?
No ensenyem els nostres fills sobre l'alimentació. Correcte?
I això és un petit video d'una escola primària,
que és molt comú a Anglaterra.
Video: Qui sap que és això?
Nen: Patates. Jamie Oliver: Patates? Així, penses que això són patates?
Saps que és això?
Saps que és això? Nen: Broccoli?
JO: I que em dieu d'això? El nostre bon amic.
Saps que és això petita? Nen: Api.
JO: No. Que penses que és això? Nen: Ceba. JO: Ceba? No.
Jamie Oliver: Immediatament te n'adones amb molta claredat
de si els nens saben alguna cosa sobre l'origen del menjar.
Video: Qui sap que és això? Nen: Eh, una pera.
JO: Que penses que és això? Nen: No ho sé.
JO: Si els nens no saben què són les coses,
mai les menjaran.
(Rialles)
JO: Normal. Anglaterra i Amèrica.
Anglaterra i Amèrica.
Endevineu què va arreglar allò. Endevineu-ho.
Dues sessions d'una hora.
Hem de començar a ensenyar els nostres fills
sobre l'alimentació a les escoles, i punt.
(Aplaudiment)
Vull dir-vos una cosa,
Vull dir-vos una cosa que d'alguna manera
tipifica el problema en el que ens trobem. OK?
Vull parlar-vos d'una cosa tan bàsica com la llet.
Tots els nens ténen el dret de beure llet a l'escola.
Els vostres fills prendràn llet a l'escola, per esmorzar i per dinar. Correcte?
N'estaran prenent dues ampolles. Oi?
I la majoria dels nens ho fa.
Però la llet ja no és suficientment bona.
Perquè algú de la junta de la llet, oi -- i no em malinterpreteu,
recolzo la llet, pero algú a la junta de la llet,
probablement va pagar molts diners per a que un tio
trobès que si poses molts aromatitzants i colorants
i sucre a la llet, oi,
més nens la beuran. Siii.
(Aplaudiments)
I evidentment això enganxarà.
La junta de les pomes trobarà que
si fan pomes de caramel els nens se les menjaran i en menjaran més.
Sabeu que vull dir?
Per mi, no és necessari afegir cap sabor a la llet.
D'acord? Hi ha sucre a tot.
Jo conec els detalls d'aquests ingredients.
Estàn a tot. Ni la llet s'ha escapat
del tipus de problemes d'avui dia.
Aquí està la nostra llet. Aquí està el nostre envàs.
En això hi ha quasi tant sucre
com en una de les vostres llaunes preferides de refresc.
I n'estàn prenent dos al dia.
Així que, deixeu-me que us mostri.
Tenim un nen, aquí,
prenent, sabeu, vuit cullerades soperes de sucre al dia.
Sabeu, aquí teniu una setmana.
Aqui teniu el mes.
I m'he pres la llibertat de posar
els cinc anys de sucre de l'escola primària,
nomès de la llet.
Ara, jo no se vosaltres,
però a jutjar per les circumstàncies, oi,
qualsevol jutge del món,
miraria les estadístiques i l'evidència,
i trobaria qualsevol govern culpable
de maltractament infantil. Això és el que crec.
(Aplaudiments)
Ara, si hagués vingut aqui dalt, i desitjaria venir aqui dalt avui,
i presentar una cura pel SIDA o el càncer,
estarieu barallant-vos caòticament per arribar fins a mi.
Això, totes aquestes males noticies, es poden prevenir.
Aquesta és la bona noticia.
És molt molt prevenible.
Així, simplement pensem-hi, aquí tenim un problema,
i necessitem reiniciar-nos.
Així que, en el meu món què necessitem fer?
La cosa és, oi.
No pot venir només d'una font.
Reiniciar i fer un canvi real i tangible,
un canvi real, tal que jo podria mirar-vos al blanc dels ulls
i dir, "En 10 anys,
la història de la vida dels vostres fills,
felicitat -- i no oblidem, sou llestos si menjeu bé,
i sabeu que viureu més temps,
tot allò, es veurà different. D'acord?"
Així que, supermercats.
On si no compreu tan religiosament?
Setmana si, setmana també.
Quants diners us gasteu, a la vida, en un supermercat?
Us encanten. Simplement ens venen el que volem. molt bé.
Ens ho deuen, posar un embaixador alimentari
a cada gran supermercat.
Necessiten ajudar-nos a comprar. Necessiten ajudar-nos a cuinar,
àpats ràpids, saborosos i de temporada
per a gent ocupada.
Això no és car.
Es fa en alguns. I necessita fer-se a tota
Amèrica aviat i ràpid.
Les grans marques, sabeu, les marques alimentàries,
necessiten posar l'educació alimentària
al cor dels seus negocis.
Jo ho sé, més fàcil de dir que de fer.
És el futur. És l'únic camí.
Menjar ràpid. La indústria alimentària
sabeu, és molt competitiva.
Tinc munts de papers secrets i transaccions
amb restaurants de menjar ràpid.
Sé com ho fan.
Vull dir bàsicament ens han enganxat
a aquests èxits de sucre, sal i greix, i X, Y, i Z.
I a tothom els hi encanten. Oi?
Així, aquests tíos seran part de la solució.
Però necessitem que el govern es posi a treballar
amb tots els proveïdoes de menjar ràpid i la indústria de la restauració.
I per un periode de cinc, sis, set anys
ens desengaxin de les quantitats extremes
de greix, sucre, greix i la resta d'ingredients no-alimentaris.
Ara, també, tornant al grupet de les grans marques, l'etiquetat,
he dit abans, és una autèntica farsa,
i ha de ser arreglat.
Molt bé, escola.
Evidentment a les escoles els hi debem
l'estar segurs que aquells 180 dies de l'any,
des dels preciosos quatre anys,
fins els 18, 20, 24, el que sigui,
necessiten que se'ls cuini
menjar fresc de veritat
de productors locals allà mateix. D'acord?
Allà hi ha d'haver un nou standar de menjar fresc de veritat
per els volstres fills. Si?
(Aplaudiments)
En aquestes circumstàncies, és profundament important
que tots i cada un dels nens americans deixi l'escola
sabent com cuinar 10 receptes
que salvaran la seva vida.
Habilitats vitals.
(Aplaudiments)
Això significa que poden ser estudiants, pares joves,
i ser capaços d'alguna manera d'arreglar-se-les
al voltant de la cuina bàsica,
sense importar quina crisi els hi toqui la següent vegada. Si pots
cuinar, la crisi econòmica no importa.
Si pots cuinar, el temps no importa.
La feina. No hem parlat realment d'això.
Sabeu, ara és el moment per la responsabilitat corporativa
de mirar amb què alimenten
o posen a disposició de la seva plantilla.
La plantilla són les mares i pares dels fills d'Amèrica.
Marissa, el seu pare va morir a la seva mà,
Crec que estaria bastant contenta si l'Amèrica corporativa
poguès començar a donar de menjar bé a la plantilla.
Sens dubte no haurien de ser exclosos.
Tornem a les cases.
Ara, mireu, si fem tot això, i podem,
és tan assolible. Es pot tenir cura i ser comercial.
Absolutament.
Pero les cases han de começar a transmetre
cuinar de nou, per descomptat.
Per descomptat, passar-ho com una filosofia.
I per mi és bastant romàntic.
Però és, si una persona ensenya a tres persones
a cuinar alguna cosa,
i ara ells poden ensenyar-ne a tres dels seus companys,
això s'ha de repetir nomès 25 vegades,
i això és tota la població d'Amèrica.
Romàtic, si, però,
el més important,
és intentar que la gent se n'adoni
de que cada un dels nostres esforços individuals
marca la diferència.
Hem de reposar el que s'ha perdut.
La cuina de Huntington. Huntington, on vaig fer aquest programa,
sabeu, tenim aquest programa en "prime time" que esperem
inspirarà la gent a apuntar-se a aquest canvi.
Crec de veritat que el canvi es produïrà.
La cuina de Huntington. Treballo amb una comunitat.
He treballat a les escoles. Vaig trobar finançament local sostenible
per portar a totes i cada una de les escoles de l'àrea,
de la porqueria al menjar fresc.
Cinc mil euros per escola.
(Aplaudiments)
Això és tot el que es necessita. Cinc mil per escola.
La cuina en 20 dels grans al mes. D'acord?
Això pot alimentar 5000 persones per any,
que és el 10 percent de la seva població.
I és de persones per persones.
Sabeu, són cuiners local ensenyant gent local.
Són classes de cuina de franc tíos, classes de cuina de franc al carrer principal.
Això és un canvi real, tangible, canvi real, tangible.
Per Amèrica, si ara mirem enrera,
estan passant quantitat de coses meravelloses.
Estan passant quantitat de coses meravelloses. Hi ha angels
per Amèrica fent grans coses
a escoles, organitzacions de granja a l'escola,
organitzacions d'horts, educació.
Hi ha gent increïble fent això ja.
El problema és que tots volen estendre el que fan
a la següent escola, i la següent.
Però no hi ha diners.
Necessitem reconèixer els experts i els àngels ràpid,
identificar-los, i permetre que trobin fàcilment els recursos
per continuar estenent el que ja estàn fent,
i fent bé.
Els negocis d'Amèrica necesiten ajudar
la senyora Obama a fer les coses que vol fer.
(Aplaudiments)
I mireu, ja sé que és estrany
tenir a un anglès aqui davant vostre
parlant de tot això.
Tot el que puc dir és que m'importa. Soc pare.
I estimo aquest pais.
I crec realment, de fet,
que si el canvi es pot produïr en aquest pais
coses boniques pasaran a tot el món. Si Amèrica ho fa
crec que altra gent ho seguirà.
És increïblement important.
(Aplaudiments)
Quan estava a Huntington, intentant posar en marxar algunes coses
quan no ho feien, vaig pensar que si tinguès una vareta màgica
que faria? I vaig pensar, saps?
M'encantaria que em posessin al davant d'alguns dels més increïbles
promotors i emprenedors d'Amèrica.
I un mes després TED em va trucar i em va donar aquest premi.
Estic aquí.
Així que, el meu desig.
Dislexic, així que sóc una mica lent.
El meu desig
es que ajudeu a un moviment
fort i sostenible
per educar cada nen
sobre l'alimentació,
per inspirar les families a que cuinin de nou,
i donar poder a la gent de tot arreu
per lliutar contra l'obesitat.
(Aplaudiments)
Gràcies.
(Aplaudiments)