Jag vill prata med er
om en av läkarvetenskapens största myter
och det är tanken om
att vi bara behöver fler genombrott,
att det skulle lösa våra problem.
Vårt samhälle romantiserar
tanken om den ensamma
uppfinnaren som arbetar ensam i labbet
och upptäcker något världsomvälvande,
och voila, allt förändras över en natt.
Det är en väldigt tilltalande idé,
men den är inte sann.
Idag är läkarvetenskapen en lagsport.
Och på många sätt
har den alltid varit det.
Jag skulle vilja berätta för er
om hur jag har upplevt det här
väldigt dramatiskt i mitt eget arbete.
Jag är kirurg,
och vi kirurger har alltid haft
ett speciellt förhållande till ljus.
När jag skär i en patients kropp är det mörkt.
För att se vad vi gör måste vi ha ljus.
Och det är därför operationer
alltid har startat så tidigt på morgonen,
för att kunna använda dagsljuset.
Och om man tittar på gamla bilder
av tidiga operationssalar
har de legat längst upp i byggnader.
Här är är till exempel västvärldens
äldsta operationssal, i London.
Operationssalen
är längst upp i en kyrka
med ett takfönster.
Och här är en bild
på en av USA:s mest berömda sjukhus.
Mass General i Boston.
Vet ni var operationssalen ligger?
Här är den
längst upp i byggnaden
med gott om fönster som släpper in ljus.
Så nuförtiden i operationssalarna
behöver vi inte använda solljus.
Och eftersom vi inte behöver använda solljus
har vi väldigt specialiserade lampor
som är gjorda för operationssalar.
Vi har möjlighet
att ta in andra sorters ljus,
ljus som låter oss se
det vi inte ser nu.
Och det tycker jag är
det magiska med fluorescens.
Låt mig gå tillbaka en bit.
När vi går läkarutbildningen
lär vi oss anatomi från illustrationer
där allt är färgkodat.
Nerver är gula, artärer är röda,
vener är blåa.
Så enkelt att vem som helst kunde bli kirurg, eller hur?
Men när vi har en riktig patient på bordet,
det här är samma halsdissektion,
är det inte så lätt att se skillnad
mellan olika delar.
Vi har hört under de senaste dagarna om
vilket akut problem
cancer fortfarande är,
hur viktigt det är
att inte en person
dör varje minut.
Om cancer kan hittas tidigt,
tidigt nog för att man ska kunna
operera bort den
bryr jag mig inte om vilka gener den har
eller vilka proteiner,
nu ligger den i en burk.
Klart, slut, din cancer är botad.
Det är så vi tar bort cancer.
Vi gör vårt bästa, baserat på utbildningen
och hur cancer ser ut och känns
och dess förhållande till andra delar och all vår erfarenhet,
vi säger: vet du, cancern är borta.
Vi har gjort ett bra jobb. Vi har tagit bort den.
Så säger kirurgen i operationssalen
när patienten ligger på bordet.
Men då vet vi inte säkert att den är helt borta.
Vi måste ta prover från operationen,
det som finns kvar i patienten,
och skicka dem till patologilabbet.
Under tiden ligger patienten på operationsbordet.
Sjuksköterskorna, narkosläkaren, kirurgen,
alla assistenter står och väntar.
Och väntar.
Patologen tar provet,
fryser det, skär i det, tittar på varje del i mikroskop,
och ringer tillbaka till rummet.
Det kan ta 20 minuter per del.
Så om man har skickat tre prover,
har det gått en timme.
Och de säger ofta:
"Punkt A och B är okej,"
"men det finns cancer kvar vid punkt C."
"Skär ut den delen."
Så vi går och gör det igen och igen.
Och hela den här processen:
"Okej, färdigt."
"Vi tror att hela tumören är borta."
Men ofta händer det att flera dagar
senare när patienten åkt hem,
får vi ett samtal:
"Tyvärr,"
"när vi tittade på patologirapporten,"
"när vi tittade på provet,"
"hittade vi faktiskt några andra ställen,"
"där marginalerna är positiva."
"Patienten har fortfarande cancer."
Nu måste man först berätta för patienten
att de kan behöva ännu en operation,
eller mer behandling
som strålbehandling eller kemoterapi.
Vore det inte bättre
om vi kunde avgöra,
om kirurgen kunde avgöra,
ifall cancern är kvar under operationen?
På många sätt
arbetar vi fortfarande i mörker.
2004, under min kirurgpraktik,
hade jag tur nog
att jag fick träffa dr Roger Chen
som senare vann nobelpriset
i kemi 2008.
Roger och hans medarbetare
försökte hitta ett sätt att upptäcka cancer
och de hade en smart molekyl
som de hade uppfunnit.
Molekylen de hade utvecklat
var tredelad.
Huvuddelen är den blå delen, polycation
och den kletar fast sig
på all vävnad i kroppen.
Tänk er att man gör en lösning
med det här klistriga materialet
och injicerar den i ådrorna på någon med cancer.
Då blir allt upplyst.
Inget kommer att vara specifikt.
Inget specifikt där.
Så de lade till två andra komponenter.
Den första är ett polyanioniskt segment,
som är icke-häftande
ungefär som baksidan på ett klistermärke.
När de två är tillsammans är molekylen neutral
och inget klistras fast.
Och de två delarna länkas samman
av något som bara kan klippas
med rätt molekylär sax.
Till exempel den sorts proteasenzym
som tumörer tillverkar.
I den här situationen
om man gör en lösning med den tredelade molekylen
tillsammans med färgämnet som visas i grönt
och injicerar det i en ven
på någon med cancer, så kan inte
normal vävnad klippa sönder det.
Molekylen går igenom och töms ut.
Men där en tumör finns
finns även den molekylära saxen
som kan klippa sönder den här molekylen
där den är klyvbar.
Och pang
tumören sätter etikett på sig själv
och blir flourescerande.
Här är ett exempel på en nerv
med tumör omkring sig.
Ser ni var tumören är?
Det kunde inte jag när jag arbetade med det här.
Men här är den. Flourescerande.
Nu är den grön.
Nu kan alla i publiken
se vart cancern är.
Vi ser den i operationssalen, på fältet,
på molekylär nivå,
var cancern är och var kirurgen måste göra
och hur mycket de måste göra
för att kunna skära bort den.
Och det häftiga med flourescens
är att den inte bara lyser klart
utan att den även kan lysa genom vävnad.
Det flourescerande ljuset
kan gå igenom vävnad.
Även om tumören inte är vid ytan,
kan man fortfarande se den.
I filmen här kan ni se
att tumören är grön.
Det ligger normal muskelvävnad över. Ser ni?
Jag tar bort muskeln.
Men innan jag tar bort muskeln,
ser ni att det var en tumör under.
Det är det fina med en tumör
märkt med flourescerande molekyler
Man kan inte bara se marginalerna
på den molekylära nivån
utan även om den inte är precis vid ytan
även om den är utanför ens synfält.
Det fungerar även med lymfkörtelmetastaser.
Dissektion av portvaktskörteln
har påverkat hur vi hanterar bröstcancer, melanom.
Förr utsattes kvinnor
för väldigt tärande ingrepp
när alla lymfkörtlar i armhålan skulle tas bort.
Men när portvaktslymfkörteln
blev del av behandlingsrutinerna
letar kirurgen i princip efter den körtel
som är cancerns första dränerande lymfkörtel.
Och om den körteln har cancer
skulle kvinnan fortsätta till
dissektion av lymfkörteln i armhålan.
Så det betyder
att om lymfnoden inte har cancer
behöver kvinnan inte
genomgå onödiga ingrepp.
Men portvaktskörteln, så som vi gör idag,
är som att ha en karta
så att man vet vart man ska.
Om man kör på motorvägen
och man vill veta var nästa bensinstation ligger
har man en karta som säger att den ligger längre bort.
Kartan kan inte tala om
ifall det finns bensin där.
Man måste skära ut den, ta med den hem,
skära upp den, titta inuti
och säga: "Jo, det finns bensin."
Det tar längre tid.
Patienten ligger fortfarande i operationssalen.
Anestesiologer och kirurger står och väntar.
Det tar tid.
Med vår teknik vet vi på en gång.
Man ser flera små runda knölar där.
Några av dem är svullna lymfkörtlar
som ser lite större ut än de andra.
Vem har inte varit förkyld och haft svullna lymfkörtlar?
Det betyder inte att vi har cancer.
Med vår teknik
kan kirurgen direkt se
vilka körtlar som har cancer.
Jag ska inte gå in på det här
men vår teknik, förutom att den kan
göra tumörer och lymfkörtelmetastaser flourescerande,
kan använda samma smarta tredelade molekyl
för att märka systemet med gadolinium
så att man kan göra det utan ingrepp.
Patienten har cancer
man vill veta om lymfkörtlarna har cancer
innan man går in.
Det kan man se på en MRI.
Under ingreppet
måste man veta vad man ska ta bort.
Det är lika viktigt
att bevara det
som är funktionellt viktigt.
Så man måste undvika skador.
Och det jag pratar om
är nerver.
Om de skadas kan de
orsaka förlamning
och smärta.
Vad gäller prostatacancer:
upp till 60 % av de män
som opereras för prostatacancer
kan uppleva inkontinens
och impotensproblem.
Många människor får stora problem
och det här är ändå
det som kallas nervskonande operation
det vill säga att kirurgen är medveten om problemet
och försöker undvika nerverna.
Men de här nerverna är så små
i kontexten prostatacancer
att man aldrig ser dem.
De spåras enligt
det man känner till om deras anatomi
utefter blodkärlen.
Man känner till dem för att någon har studerat dem.
Vi lär oss alltså fortfarande
Var de är.
Det är galet att vi opererar,
vi försöker ta bort cancer, utan att veta var den är.
Vi försöker bevara nerver men kan inte se dem.
Därför sa jag: "Vore det inte bra"
"om vi kom på ett sätt"
"att se nerver med flourescens?"
Till att börja med höll inte många med.
Folk sa: "Vi har gjort såhär i många år."
"Vad är problemet?"
"Vi har inte haft så farligt mycket komplikationer."
Men jag fortsatte ändå.
Och Roger hjälpte mig.
Han tog med sig hela sin arbetsgrupp.
Lagarbete igen.
Till slut upptäckte vi molekyler
som märkte nerver.
När vi gjorde en lösning av det
märkt med flourescensen
som vi injicerade i en muskropp
så lyste deras nerver.
Ni kan se var de är.
Här ser ni på en ischiasnerv hos en mus
och det där stora delen kan ni se väldigt tydligt.
Men längst ut där jag dissekerar nu
finns det väldigt små förgreningar
som inte kan ses.
Ni ser det som ser ut som små Medusahuvuden.
Vi har kunnat se nerver
som styr ansiktsuttryck, ansiktsrörelser, andning ...
varenda nerv ...
som styr urinfunktionen runt prostatan.
Vi har kunnat se varenda nerv.
När vi sätter ihop här två sonderna ...
Här är en tumör.
Vet ni var tumörens marginaler är?
Nu gör ni det.
Nerven som går in i tumören då?
Den vita delen där är lätt att se.
Men delen som går in i tumören?
Vet ni vart den ska?
Nu gör ni det.
Vi har helt enkelt kommit på ett sätt
att märka vävnad
och färgkoda hela operationsområdet.
Det var ett litet genombrott.
Jag tror att det kommer att ändra hur vi opererar.
Vi har publicerat resultaten
i Proceedings of the National Academy of Sciences
och i Nature Biotechnology.
Vi har blivit kommenterade i Discover Magazine,
och i The Economist.
Vi visade det för många av mina kirurgkollegor.
som sa: "Wow!"
"Jag har patienter"
"som kommer att gynnas av det här."
"Jag tror att mina ingrepp kommer att"
"bli bättre"
"och få färre komplikationer."
Nu måste vår
teknik vidareutvecklas
och vi måste utveckla
de verktyg
som låter oss se
den här flourescensen i operationssalen.
Det framtida målet
är att få in det här i patienter.
Men vi har upptäckt
att det inte finns något lätt sätt
att utveckla en molekyl
för engångsanvändning.
Det är förståeligt att större delen av läkemedelsindustrin
fokuserar på läkemedel med flera användningsområden
som långvarig daglig medicin.
Vårt mål är att göra tekniken bättre.
Vårt mål är att lägga till läkemedel,
lägga till tillväxtfaktorer,
döda de nerver som orsakar problem
och inte vävnaden runtomkring.
Vi vet att det är möjligt och vi kommer att göra det.
Jag vill lämna er med en sista tanke.
Lyckad innovation
är inte ett enskilt genombrott.
Det är inte en spurt.
Det rör inte bara den ensamma sprintern.
Lyckad innovation
är en lagsport, en stafett.
Det krävs ett lag för genombrottet
och ett annat lag
som får genombrottet godkänt.
Och det krävs långvarigt mod,
att kämpa varje dag,
för att utbilda, övertyga
och bli accepterad.
Och det var vad jag ville upplysa om
angående hälsa idag.
Tack så mycket.
(Applåder)