A sebészeti robotok bemutatása
egyúttal a sebészetről is szól.
Próbáltam elkerülni a túl részletes képeket,
de tudniuk kell, hogy a sebészek
másként viszonyulnak a vérhez, mint az átlagemberek.
Valójában az elvégzett sebészeti műtét
a beteg beleegyezése nélkül
bűncselekmény lenne.
A sebészek a szabók, a csőszerelők,
az ácsok -- egyesek szerint mészárosok --
a gyógyítás világában.
Vágnak, átalakítanak, helyrehoznak,
megkerülnek és rögzítenek.
De ha sebészeti műszerekről akarok beszélni,
a műtéti technikák fejlődéséről is beszélnem kell.
Azért, hogy világosan lássuk,
jelenleg hol tartunk
a sebészeti robotokkal,
és merre fejlődünk a jövőben,
elmesélem, miként jutottunk el
erre a pontra,
hogy elhisszük,
a sebészettel minden rendben,
hogy ez a fajta vágás és átalakítás
megoldást jelenthet.
Tekintsünk vissza az elmúlt
mintegy tízezer évre.
Ez egy lékelt koponya.
A lékelés egyszerűen annyit jelent, hogy lyukat vágtak a koponyába.
Több száz ilyen koponyát találtak
a régészek
szerte a világon
5 000 - 10 000 évvel ezelőttről.
5 000 - 10 000 év! Gondoljanak csak bele!
Tegyük fel, hogy gyógyító vagyok a kőkorszakban.
Valaki beteg, de pontosan nem tudom mi a gond --
Oliver Sacks, a híres neurológus, csak évekkel később fog megszületni.
Görcsös panaszai vannak, amihez nem értek.
De azt gondolom:
"Nem tudom mi a gond vele,
de lehet. hogy ha egy lyukat vágok a fején, akkor helyrehozom."
(Nevetés)
Ez a sebészeti gondolatmenet.
A beavatkozások kezdeti korszakát éljük.
Ebben az a döbbenetes,
hogy azt sem tudjuk pontosan
mennyit volt vallásos indíttatású beavatkozás
vagy mennyi terápiás jellegű,
de azt tudjuk, hogy a betegek túlélték.
A lyukak szélének gyógyulási nyomaiból ítélve
napokat, hónapokat, éveket éltek a koponyalékelést követően.
Ebből látszik,
hogy egy kidolgozott technikáról van szó,
melyet továbbadtak évezredeken keresztül
a világ legkülönbözőbb területein.
Ez a technika mindenhol megjelent,
egymással nem érintkező területeken is.
Tanúi vagyunk a műtéti sebészet megjelenésének.
Ugorjunk pár ezer évet
a bronzkorszakba és későbbre.
Látjuk, hogy kidolgozott eszközök jelentek meg.
De az akkori sebészek kicsit maradibbak voltak,
mint merész koponyalékelő őseik.
Ezek a sebészek
csak felszíni sérüléseket láttak el.
A sebészek inkább kereskedők voltak,
mint orvosok.
Ez a helyzet állt fenn sokáig, még a reneszánsz korban is.
Éltették a költőket,
de nem igazán tartották sokra a sebészeket.
Bizalmatlanok voltak velük szemben.
A sebészetnek elég rossz volt a társadalmi megítélése,
mert a terepet
az utazó sebész-borbélyok uralták,
akik faluról falura, városról városra jártak
és sebészeti bemutatókat tartottak.
Mivel mindez az érzéstelenítés előtti korban volt,
a páciens szenvedése
legalább annyira része volt a nyilvános látványosságnak,
akár a sebészet maga.
Az egyik leghíresebb ilyen kirurgus Frere Jacques volt
-- itt épp egy kőeltávolítást végez
a húgyhólyagból,
ami az akkori idők leginvazívabb műtéti beavatkozása volt --
melyet kevesebb, mint két perc alatt kellett végrehajtani.
Drámai érzékkel kellett rendelkezzen,
és elképesztően gyorsan kellett dolgoznia.
Tehát itt ő látható húgykő kimetszés közben.
Úgy tudjuk, hogy több mint 4 000 ilyen nyilvános műtétet végzett
Európa szerte utazgatva,
ami egy döbbenetesen nagy szám,
ha figyelembe vesszük, hogy csak végső esetben folyamodtak műtéthez.
Úgy értem, ki vetette alá magát ennek?
Az érzéstelenítést csak ezután találták fel.
1847-ben új korszak nyílt a sebészet történetében
mikor Morton Bostonban bemutatta
éter-belégzéses érzéstelenítő eszközét.
Az érzéstelenítés az operálás szabadságát biztosította a sebészeknek.
Szabadon kísérletezhettek,
mélyebbre hatoltak a test belsejébe.
Ez egy valódi forradalom volt a sebészetben.
De egy nagy probléma lépett fel ezzel.
Ezen hosszú és fájdalmas műtétek után,
melyek során addig hozzáférhetetlen szerveket is próbáltak gyógyítani,
a páciensek meghaltak.
Halálukat erős fertőzések okozták.
A sebészeti beavatkozás már nem fájt,
de gyors halált okozott.
A sebészeti betegek többsége fertőzés áldozatává vált
a sebészet következő nagy forradalmáig.
Ez a fertőtlenítés technikája volt.
Joseph Lister az antiszeptikus sebészeti eljárások
azaz a fertőtlenítés felfedezője és meghonosítója volt
a hitetlenkedő sebészekkel szemben.
De végül felülkerekedett.
A Mayo testvérek meglátogatták Listert Európában.
Az amerikai klinikájukra visszatérve elmondták,
hogy megtanulták, hogy a kézmosás
ugyanolyan fontos a műtét előtt,
mint a műtét után. (Nevetés)
Ilyen egyszerű.
Ezután a műtét utáni elhalálozás jelentősen csökkent.
A sebészeti beavatkozások hatékonyabbak lettek.
A fájdalomra érzéketlen betegekkel
és a steril műtőkkel
minden adott volt, határ a csillagos ég.
Műtéteket tudtak végezni bárhol,
a belekben, a májon,
a szíven, az agyban.
Szervátültetést végeztek: egyik személy szervét
átültették a másikba és működött.
A sebészek tekintélyével már nem volt probléma.
Istenekké váltak.
A "nagy műtét, nagy vágás" korszaka megérkezett.
De ennek ára volt.
Jóllehet életeket mentettek meg,
de nem az életminőséget.
Mert az egészséges embereknek általában nincs szükségük sebészetre,
és a beteg emberek nehezen gyógyultak meg egy ilyen vágás után.
Feltevődött a kérdés:
"El tudjuk-e végezni ezeket a műtéteket
kisebb bemetszésekkel?"
Ezt valósította meg a laparoszkópia:
sebészet hosszú műszerekkel kis nyílásokon keresztül.
Ez teljesen megváltoztatta a sebészeti eljárásokat.
Ezeknek az eszközöknek egy része már száz éve létezett,
de csak a diagnosztikai eljárások során használták
1980-as évekig,
amikor a kamerás technológia és kiegészítőik megváltoztak.
Alkalmassá tették ezeket a műszereket valódi műtétekre.
Látható -- ez az első ilyen sebészeti kép --,
ahogy leereszkedünk a csövön, ami új behatolási út a testbe.
Teljesen más képet mutat, mint az eddig megszokott látvány.
A behatolás
két oldalról történik két kis nyíláson át
és utána lehet dolgozni a szövetekkel.
Tíz évre az első laparoszkópos epehólyag
műtétet követően,
az epehólyag műtétek nagy részét
ezzel a módszerrel végezték.
Ez egy valóban nagy forradalom.
De ez nem ment áldozatok nélkül.
Ezeket a technikákat nehezebb volt elsajátítani,
mint számítottak rá.
A tanulási görbe hosszan tartott.
Ezen idő alatt a szövődmények megnőttek.
A sebészek fel kellett áldozzák a 3D-s látást,
Nem tudták használni a csuklójukat,
és le kellett mondaniuk a műszerek ösztönös mozgatásáról.
Ennek a sebésznek 3 000 óra laparoszkópos gyakorlata van.
A tűnek egy különösen bonyolult behelyezése ez a mozdulat,
Valóban nehéz.
A nehézség egyik oka az,
hogy a külső ergonómia szörnyű.
A sebész egy hosszú műszerrel dolgozik, amit a saját testétől eltart.
A műszer karjai tükörképben mozognak.
Az a feladat, hogy a kéz mozgásait
a sebész áthelyezze egy kis nyílás másik oldalára,
tehát egy csuklóra van szükség a műszeren.
Ezzel el is érkeztem a robotokhoz:
a da Vinci robotnak
van ilyen csuklója a bemetszés túloldalán.
Itt látható hogyan működik ez a csukló.
Most -- a laparoszkópiával ellentétben --
pontosan megragadható a tű a műszerrel
és átfűzhető a megfelelő irányban
miközben lehet követni az útját.
Azért lett könnyebb ez a mozdulat,
mert -- ahogy itt lent látható --
a műszerek pontosan követik
a kéz mozgását.
A sebész keze és a műszerek közé
egy nagy és viszonylag bonyolult robot került.
A sebész egy vezérlőpultnál ül
és a vezérlőegységekkel irányítja a robotot.
A robot mozgatja a műszereket
és feladatokat végez el velük a test belsejében.
A robot 3D-s kamerát használ, tehát rendelkezik térlátással.
Mióta 1999-ben bemutatták,
sok ilyen robotot használnak
sebészeti beavatkozásokra, például prosztataműtétre,
ami mélyen a medence belsejében történik,
és finom kis metszéseket igényel
óvatos mozdulatokkal
hogy a műtét eredménye megfelelő legyen.
Láthatunk bypass érműtétet működő szíven
a mellkas felnyitása nélkül.
Mindezt az oldalbordák között végzik.
De a szív belsejébe is be lehet hatolni
megjavítani a szívbillentyűket belülről.
Rendelkezésünkre állnak ezek a technológiák
-- köszönöm -- (Taps)
Mondhatják: "Hűha! Ez nagyszerű!
De hát, nagyokosok, akkor miért nem minden műtétet így végeztek?"
Okkal van így, komoly okai vannak ennek.
A költség az egyik.
Egy nagy és bonyolult robotról beszéltem.
Egy ilyen robot az összes felszereléssel
annyiba kerül, mint egy tömény aranyból készült sebész.
Hasznosabb, mint egy aranyból készült sebész,
mégis, ez egy elég nagy befektetés.
De ha egyszer beszerezték, akkor a további beavatkozások ára csökken.
Vannak más akadályok is.
Olyan esetben, mint a prosztataeltávolítás
-- a prosztata kicsi és egy helyen van --
a robot pontosan beállítható,
hogy egy helyen dolgozzon.
Erre tökéletesen alkalmas.
Tulajdonképpen, ha valakin ismerőseid közül
végeztek prosztataeltávolítást az utóbbi években,
akkor valószínű, hogy ilyen gépezettel végezték.
De ha több helyet is el kell érni,
akkor át kell állítani a robotot
és újabb vágások szükségesek.
Ismét be kell állítani.
Újabb és újabb bemenetek szükségesek.
Ezzel az a gond, hogy időigényes és nehézkes feladat.
Ezért sok műtétet
nem a da Vincivel végeznek.
Felevődik a kérdés: "Hogyan tudunk ezen javítani?"
Lehetne-e úgy használni, hogy ne kelljen újra és újra beállítani
minden alkalommal, amikor mozgatjuk?
Mi lenne, ha minden műszert
egyszerre, egy helyen tudnánk bejuttatni?
Hogyan változtatná ez meg a sebész lehetőségeit?
És mit jelentene mindez a beteg szempontjából?
Ennek megvalósításához
egy helyen kell bevezessük a kamerát
és a műszereket, együtt, egyetlen kis csövön át,
mint ahogy a laparoszkópiánál láttuk.
Vagy nem véletlenül, pont egy ilyen csövön.
Ami azon a csövön átjön, a cső végén kibukkan,
az egy új technológia bemutatása.
Ez egy olyan új robot, ami bárhova elér.
Megnézhetjük? Indítom a filmet.
Ez a kamera és három műszer.
Látjuk kinyúlni,
hogy valami hasznosat végezzenek,
nem maradhatnak egy csomóban.
Képesek kell legyenek eltávolodni a tengelytől
és visszafele dolgozni a tengely fele.
Ez egy kis ördögfióka.
Lehetővé teszi
a legfontosabbat, a húzómozgást
és az ellentétes mozdulatot,
ami szükséges a vágáshoz, a varráshoz,
hogy mindent el lehessen végezni, ami szükséges,
az összes sebészeti feladatot.
Mindezt egyetlen nyíláson keresztül
nem is olyan egyszerű.
De megéri, mert nagy a mozgásszabadság
amikor dolgozunk vele.
A páciensnek áttekinthető.
Ez minden, amit látnak belőle.
Lenyűgöző belegondolni, mennyi mindenre alkalmas lehet.
Megírhatjuk vele a sebészet következő forradalmának forgatókönyvét.
Ahogy megszerezzük ezeket a képességeket és továbblépünk,
eldönthetjük milyenek lesznek a következő műtétek.
Szerintem, hogy tovább haladjunk
a forradalom útján,
nem csak a kezünket kell újraértelmezni,
hanem a látásunkat is.
A felszín mögé is be kell tekinteni.
Sokkal jobban meg kell határozni,
hogy mit vágjunk.
Ez a képen egy tumor műtét.
A gond ezzel az,
hogy még a gyakorlott sebészek sem látják
magát a tumort,
főleg, ha a felszín alatt rejtőzködik.
Ezért kialakult egy új megközelítés,
hogy speciálisan előállított markert fecskendezünk a vérkeringésbe,
ami megcélozza a tumort.
Az anyag szétáramlik, és a tumorhoz kapcsolódik.
Ez a jelölő anyag világít.
Speciális kamerák
teszik láthatóvá.
Így tudjuk, hol kell vágni,
még a felszín alatt is.
Ezt az anyagot befecskendezhetjük a daganat helyére.
Követhetjük, hogy hogyan mozdul el arról a helyről.
Láthatjuk, hogy hova képezhet először áttétet.
Befecskendezhetjük ezt a festéket a vérkeringésbe,
hogy amikor egy új eret varrunk be,
és elkerülünk egy elzáródott eret a szívben,
akkor látjuk, hogy minden ér rendesen csatlakozik
mielőtt lezárjuk a műtéti helyet.
Ezt régebben nem láthattuk,
csak sugárzó anyagok használata mellett.
Fényt bocsájthatnak ki a daganatok,
mint például ez a vesedaganat,
hogy lássuk pontosan hol a határ
a vesedaganat és a vese között,
a májdaganat és a máj között, amikor leválasztjuk.
Sőt, nem kell csak a szokásos makroszkopikus látásra
hagyatkozzunk.
Vannak rugalmas mikroszkopikus szondák,
melyeket bevezethetünk a szervezetbe.
Megnézhetjük közvetlenül a sejteket.
Itt az idegeket látjuk. Az alsó részen láthatóak az idegek.
A felső részen pedig a robot kézben a mikroszkopikus szondák.
Ez még prototípus fázisban van.
A betegnek fontos, hogy műtét közben ne vágjanak el ideget.
Így megőrizheti széklet- és vizelettartási képességét,
és szexuális aktivitását --
mindkettő eléggé fontos a betegnek.
Tehát ezen technológiák párosításával
behatolhatunk mindenhová és mindent megnézhetünk.
Gyógyítani tudjuk a betegségeket.
A beteg ép, egész
és életképes marad.
Végig úgy emlegettük itt a beteget,
mintha egy elvont személy lenne,
egy kívülálló.
De ez nem így van.
Sokan Önök közül, lehet mindenki
szembesül egyszer, vagy talán már szembesült is egy rák diagnózissal,
szívbetegséggel, vagy valamelyik szerve kóros működésével,
amiért a sebészetre kerül.
Mikor ilyen történik az emberrel,
ezek a betegségek nem veszik figyelembe,
hogy ki hány könyvet írt,
hány céget alapított,
esélyes-e a Nobel-díjra,
hogy mennyi időt tervezett még a gyerekeivel tölteni.
Ezek a betegségek mindannyiunkat utolérnek.
Ha egy könnyebb műtét lehetőségét ajánlom fel,
tompíthatja-e ez a diagnózis szörnyűségét?
Nem biztos, hogy ez lenne a szándékom.
Mivel csak ez, a saját halandóságunk, amivel szembesülve
újra fogjuk értékelni a prioritásokat,
és újra átgondoljuk a céljainkat.
Ettől a megvilágosodástól nem fosztanék meg senkit.
Inkább azt kívánom,
hogy legyenek épek és egészségesek,
kellően életképesek, hogy megmenthessék a világot
miután rájönnek, hogy ez a feladatuk.
Ez az én jövőképem az önök számára.
Köszönöm.
(Taps)