Pred 10-timi rokmi, v utornajšie ráno,
som vykonával zoskok s padákom vo Fort Bragg, Severná Karolína.
Bol to rutinný tréningový skok, ako veľa iných,
odkedy som sa stal výsadkárom
pred 27 rokmi.
Zavčas sme šli na letisko,
lebo to je armáda a vždy idete zavčas.
Spravíte rutinný osviežovací tréning,
a potom si nasadíte padák a kolega vám pomáha.
Nasadíte si padák T10.
Ste veľmi pozorní, ako si nasadíte popruhy,
hlavne nožné popruhy, lebo idú medzi vašimi nohami.
Nasadíte si vašu zálohu a potom váš ťažký ruksak.
Potom príde veliteľ zoskoku,
je to skúsený dôstojník výsadkárskych operácií.
Skontroluje vás, ťahá nastavovacie popruhy
a všetko utiahne tak,
že drví váš hrudník,
vaše plecia sa tlačia dole
a, samozrejme, utiahne to tak, že aj váš hlas ide o pár oktáv vyššie.
Potom si sadnete a chvíľu čakáte,
lebo to je armáda.
Naložíte lietadlo a potom vstanete a posúvate sa,
tackáte sa k lietadlu, asi takto -- v zástupe ľudí --
a sadnete si na látkové sedačky po stranách lietadla.
A ešte trochu počkáte,
lebo to je letectvo, vyučuje armádu v čakaní.
Potom vzlietnete.
A je to už dosť bolestivé --
myslím, že je to tak vymyslené --
je to dosť bolestivé, takže chcete skočiť.
Nechcete vlastne skočiť, ale chcete von.
Ste teda v lietadle, letíte
a 20 minút pred, velitelia začnú dávať rozkazy.
Udajú 20 minút -- to je časové varovanie.
A vy sedíte.
Potom udajú 10 minút.
A vy, samozrejme na všetko takto odpovedáte.
To má posilniť každého sebavedomie, ukázať, že sa nebojíte.
Potom zavelia: "pripraviť."
Potom: "pravobok vztyk."
Ak ste na pravoboku, postavíte sa.
Ak ste na ľavoboku, postavíte sa.
Potom si zapnete; zapnete statickú šnúru.
A v tom bode si pomyslíte "Hej, hádaj čo?
Asi skočím.
Teraz sa z toho už nedá dostať."
Spravíte ešte niekoľko kontrol a potom otvoria dvere.
A toto bolo to utornajšie ráno v septembri
a vonku bolo celkom pekne.
Takže vletí príjemný vzduch.
Veliteľ skoku skontroluje dvere.
A potom je už čas,
zasvieti zelená a veliteľ skoku rozkáže "Vpred."
Prvý vyskočí a vy ste na rade,
a len tak sa dotackáte k dverám.
Skok je zveličenie; padáte.
Vypadnete z dverí,
zachytí vás prúd vzduchu.
Prvá vec, ktorú robíte, je zaujatie kompaktnej pozície --
hlavu na hrudi, ruky vystreté,
položené na rezervnom padáku.
Robím to, lebo ma to tak naučil výsadkársky čatár
pred 27-imi rokmi.
Nemám potuchy, či je v tom nejaký rozdiel,
ale vyzeral, že vie o čom hovorí,
a neplánoval som testovať hypotézu, že sa mýlil.
A potom čakáte na otváracie trhnutie,
keď sa otvorí padák.
Ak necítite otváracie trhnutie, nemáte padák --
máte úplne nový balík problémov.
Typicky však cítite; typicky sa otvorí.
A samozrejme, ak nesedia dobre popruhy na nohách,
v tom bode už máte ďalšiu starosť.
Prásk.
Potom sa poobzeráte,
ste pod vrchlíkom a poviete si, "je to dobre."
Pripravujete sa na nevyhnutné.
Narazíte na zem.
Nemôžete to príliš odkladať.
A ani si nemôžete príliš vyberať kde narazíte,
lebo oni sa síce tvária, že môžete riadiť,
ale ste len dopravení.
Poobzeráte sa, kde by ste pristáli,
snažíte sa pripraviť.
A keď sa blížite, spustíte svoj ruksak pod seba na lane,
aby ste ho nemali na sebe pri pristáni
a prichystáte sa na padákový pristávací pád.
Armáda vás učí
spraviť päť bodov úkonu --
prsty na nohách,
lýtka, stehná,
zadok a brušné svaly.
Je to to elegantné pristátie, skrčenie a kotúľ.
A nebude to bolieť.
Za 30-niečo rokov skákania som neurobil ani jeden.
(Smiech)
Vždy som pristál ako melón z tretieho poschodia.
(Smiech)
Hneď ako narazím
ako prvé sa pozriem, či som si niečo zlomil.
Potrasiem hlavou
a spýtam sa večnú otázku:
"Prečo som nešiel robiť do banky?"
(Smiech)
Poobzerám sa,
uvidím ďalšieho výsadkára,
mladého chlapca alebo dievča,
a tí už vytiahli svoje karabíny M-4
a naložili svoje vybavenie.
Spravili všetko,
čo sme ich naučili.
A uvedomil som si,
že ak by išli do boja,
urobili by všetko, čo sme ich naučili, a nasledovali by svojich vedúcich.
A uvedomil som si, že ak by sa vrátili z boja,
bolo by to preto, lebo sme ich dobre viedli.
A znova som bol pohltený dôležitosťou toho, čo som robil.
Takže som vykonal ten utorkový raňajší skok,
ale nebol to hociaký skok --
bol 11. september 2001.
Keď sme vzlietli z letiska, Amerika bola v mieri.
Keď sme pristáli v dopadovej zóne, všetko sa zmenilo.
A čo sme si mysleli
o možnosti, že títo mladí vojaci môžu ísť do boja,
že je to teória,
bolo teraz veľmi, veľmi reálne --
a vedenie sa zdalo dôležité.
Ale veci sa zmenili --
Bol som 46-ročný brigádny generál.
Bol som úspešný,
ale veci sa tak veľmi zmenili,
že som musel spraviť niekoľko významných zmien --
a v to ráno som to nevedel.
Bol som vychovaný tradičnými príbehmi vodcovstva:
Robert E. Lee, Jonh Buford z Gettysburgu.
A bol som tiež vychovaný
osobnými príkladmi vodcovstva.
Môj otec bol vo Vietname.
A bol som vychovaný vo viere,
že vojaci sú silní a múdri
a statoční a verní --
neklamú, nepodvádzajú, nekradnú
alebo opúšťajú kolegov.
A stále verím, že skutoční vodcovia sú takí.
Ale za prvých 25 rokov mojej kariéry
som mal zopár iných skúseností.
Jeden z mojich prvých veliteľov prápora,
pracoval som v jeho prápore 18 mesiacov,
a jediný rozhovor, ktorý som mal s ppr. McChrystalom,
bol na 18tej míli 25-míľového poľného pochodu
a poriadne mi nakladal asi 40 sekúnd.
Nie som si istý, že to bola skutočná interakcia.
Ale potom, o pár rokov neskôr, keď som bol veliteľ roty,
išiel som do národného výcvikového centra.
Robili sme operáciu
a moja rota robila útok na svitaní --
viete, klasický útok na svitaní --
chystáte sa celú noc, presúvate sa na líniu odchodu.
V tom bode som mal obrnenú skupinu.
Vyrazili sme a úplne nás vymazali --
myslím tým, že nás okamžite vymazali.
Nepriateľ sa pri tom ani nezapotil.
A po súboji,
prinesú mobilný stan a robí sa niečo, čo volajú "vyhodnotenie po akcii,"
aby vás naučili, čo sa pokazilo.
Tak trocha vodcovstvo ponížením.
Postavia veľkú obrazovku a prevedú vás všetkým.
"... a potom ste nespravili toto, nespravili ste toto, atď."
Vyšiel som cítiac sa tak nízko
ako hadie brucho v brázde na ceste.
Uvidel som svojho veliteľa prápora, lebo som ho sklamal.
Šiel som k nemu ospravedlniť sa
a on vraví, "Stanley, myslím, že si bol skvelý."
A v jednej vete
ma pozdvihol, postavil späť na nohy
a naučil ma, že vodcovia vás môžu nechať zlyhať,
ale aj tak nebyť zlyhaním.
Keď prišiel 11.september,
46-ročný genmjr. McChrystal uvidí úplne nový svet.
Najskôr to, čo je zjavné, čo poznáte:
prostredie sa zmenilo --
rýchlosť, skúmanie,
citlivosť všetkého je taká rýchla,
niekedy sa to vyvíja rýchlejšie,
ako majú ľudia čas na to skutočne reagovať.
Ale všetko, čo robíme,
je v inom kontexte.
Dôležitejšie, vojsko, ktoré som viedol,
bolo rozptýlené vo viac ako 20tich krajinách.
A namiesto možnosti dostať všetkých kľúčových vodcov
na rozhodnutie do jednej miestnosti
a pozrieť sa im do očí, vybudovať ich istotu
a získať ich dôveru,
vediem vojsko, ktoré je rozptýlené,
takže musím využiť iné techniky.
Musím využívať telekonferencie, musím používať chat,
email, telefonické hovory --
musím používať všetko, čo sa dá,
nie len na komunikáciu,
ale na vedenie.
22-ročné indivíduum
operujúce samostatne,
tisícky míľ odo mňa,
so mnou musí komunikovať s istotou.
Musím im dôverovať a naopak.
Musím tiež vybudovať ich vieru.
A to je pre mňa nový druh
vodcovstva.
Mali sme jednu operáciu,
ktorú sme museli koordinovať z viacerých miest.
Ponúkla sa možnosť --
nebol čas všetkých zhromaždiť.
Museli sme dať dokopy komplexné spravodajstvo,
museli sme prispôsobiť možnosti akcii.
Bolo to citlivé, museli sme ísť nahor reťazcom velenia,
presvedčiť ich, že chceme urobiť správnu vec,
a to všetko
v elektronickom médiu.
Zlyhali sme.
Misia nefungovala.
Potom sme museli;
ja som sa musel
pokúsiť obnoviť dôveru toho vojska,
obnoviť ich istotu --
ja v nich a oni vo mňa
a naši velitelia a my ako vojsko --
všetko bez možnosti položiť ruku na rameno.
Úplne nová požiadavka.
Taktiež, ľudia sa zmenili.
Asi si myslíte, že vojsko, ktoré som viedol,
boli všetko komandá so železným pohľadom a zovretými päsťmi
s exotickými zbraňami.
V skutočnosti,
väčšina vojska, ktoré som viedol,
vyzerala úplne ako vy.
Boli to muži, ženy, mladí, starí --
nie len z armády; z rôznych organizácií,
veľa z nich som poznal iba z podania ruky.
A tak, namiesto vydávania rozkazov,
budujete teraz konsenzus,
vytvárate pocit zdieľaného zmyslu.
Asi najväčšia zmena
bolo pochopenie, že generačné rozdiely,
veky, sa tak zmenili.
Išiel som k čate Rangerov
na operácii v Afganistáne
a na tej operácii
seržant z tej čaty
stratil polovicu ruky,
keď hádzal talibanský granát
naspäť na nepriateľa,
po tom ako pristál v jeho družstve.
Hovorili sme o tej operácii,
a potom, nakoniec, som spravil, čo často robievam s takými jednotkami.
Spýtal som sa, "Kde ste boli 11.septembra?"
Jeden mladý Ranger vzadu --
strapatý, červená tvár, ošľahaný vetrom
z bojov v studenom afgánskom vetre --
povedal: "Pane, bol som v šiestej triede."
A pripomenul mi,
že operujeme s vojskom,
ktoré musí mať zdieľaný zmysel
a zdieľané vedomie,
a predsa on má rozdielne skúsenosti,
vo veľa prípadoch rozdielny slovník,
úplne odlišný súbor zručností
v digitálnych médiách,
ako ja a mnoho iných starších veliteľov.
A napriek tomu, musíme mať ten zdieľaný pocit.
Vyprodukovalo to niečo,
čo volám inverziu expertízy,
lebo sme mali toľko zmien na nižších úrovniach,
v technológiách, v taktike, vo všeličom,
a zrazu veci, pri ktorých sme vyrastali,
neboli to, čo robili títo vojaci.
Tak ako vodcovia
zostanú dôveryhodnými a pravými,
keď nerobili
to, čo robia ľudia, ktorých vedú?
Je to celkom nová výzva vodcovstva.
Prinútilo ma to byť oveľa transparentnejším,
viac pripraveným počúvať,
oveľa viac otvoreným na poučovanie zdola.
A predsa, znova, nie ste všetci v tej istej miestnosti.
A potom ďalšia vec.
Má to efekt na vás a na vašich vodcov.
Má to dopad, je to kumulatívne.
Neresetujete to, nenabíjate vždy znova batérie.
Stál som pred obrazovkou jednu noc v Iraku
s jedným starším dôstojníkom
a sledoval prestrelku jednej našej jednotky.
A spomenul som si, že jeho syn bol v našich silách.
A povedal som: "John, kde je tvoj syn? Ako sa má?"
On povedal: "Pane, je v poriadku, vďaka za opýtanie."
Povedal som: "Kde je teraz?"
A ukázal na obrazovku a povedal: "Je v tej prestrelke."
Pomyslite na to, že sledujete svojho brata, otca,
dcéru, syna, ženu
v prestrelke v reálnom čase
a nemôžete s tým nič urobiť.
Predstavte si, že o tom stále viete.
A to je nový kumulatívny tlak na vodcov.
Musíte sledovať a dávať pozor na seba.
Naučil som sa asi najviac o vzťahoch.
Naučil som sa, že sú pojivom,
ktoré drží sily pokope.
Vyrastal som väčšinu svojej kariéry v pluku Rangerov.
A každé ráno v tom rangerskom pluku,
každý Ranger -- a je ich tam viac ako 2000 --
povie šesť slohovú prísahu.
Možno poznáte jednu strofu,
"Nikdy nenechám padlého kamaráta, aby padol do rúk nepriateľa."
Nie je to len bezduchá mantra
a nie je to básnička.
Je to sľub.
Každý Ranger sľubuje každému inému Rangerovi,
nezáleží, čo sa stane, nezáleží, čo ma to bude stáť,
keď ma budeš potrebovať, prídem.
A každý Ranger dostáva ten istý prísľub
od každého ďalšieho Rangera.
Pomyslite na to. Je to neuveriteľne silné.
Je to asi silnejšie ako manželské sľuby.
A oni podľa toho žili, čo tomu dodáva špeciálnu moc.
A tieto vzťahy organizácie, ktoré ich spájajú,
sú úžasné.
Naučil som sa, že osobné vzťahy
sú dôležitejšie ako kedykoľvek predtým.
Boli sme v zložitej operácii v Afganistane v r. 2007
a jeden môj starý známy,
s ktorým som strávil mnoho rokov
na rôznych miestach mojej kariéry --
krstný otec jedného jeho dieťaťa --
poslal mi odkaz, len v obálke,
kde bol výrok Shermana Grantovi,
keď vravel: "Viem, že keď by som bol v úzkych,
prišiel by si, keď by si bol nažive."
A mať taký druh vzťahu, pre mňa,
sa ukázalo byť kritické v rôznych bodoch mojej kariéry.
Naučil som sa, že to musíte dávať
v tomto prostredí,
lebo je ťažké.
To bola moja cesta.
Dúfam, že ešte nekončí.
Teraz verím,
že vodca nie je dobrý, lebo má pravdu;
vodcovia sú dobrí, lebo sú ochotní sa učiť a dôverovať.
Nie je to ľahké.
Nie je to ako tie elektronické posilňovacie stroje,
kde za 15 minút mesačne dostanete tehličky na bruchu.
(Smiech)
Nie je to vždy fér.
Padnete,
bolí to
a zanecháva to jazvy.
Ale ak ste vodca,
ľudia, na ktorých sa spoliehate,
vám pomôžu na nohy.
A ak ste vodca,
ľudia, ktorí na vás spoliehajú, vás potrebujú na nohách.
Ďakujem.
(Potlesk)