לפני עשר שנים, ביום שלישי בבוקר,
פיקדתי על תרגיל צניחה בפורט בראג, בצפון קרולינה.
זה היה תרגיל צניחה רגיל כמו רבים אחרים שעשיתי
מאז שנעשתי צנחן
27 שנה לפני כן.
יצאנו לשדה התעופה מוקדם
בגלל שזה צבא ואתה תמיד יוצא מוקדם.
אתה עושה קצת תרגולי רענון
ואז אתה הולך ללבוש את המצנח וחבר עוזר לך.
ואתה לובש את מצנח ה-T10.
ואתה מאד נזהר כיצד אתה לובש את הרצועות,
בעיקר רצועות הרגליים שעוברות בין הרגליים שלך.
ואז את לובש את המצנח הרזרבי, ואז אתה לובש את התרמיל הכבד.
ואז מדריך הצניחה מגיע,
והוא מש"ק מנוסה בהפעלת צניחות.
הוא בודק אותך, הוא תופס את הרצועות המתיחה,
והוא מהדק הכל
עד שהחזה שלך נמחץ,
הכתפיים שלך נמחצות למטה,
וכמובן, הוא מהדק עד שהקול שלך עולה שתי אוקטבות גם כן.
אז אתה יושב, ואתה ממתין,
בגלל שזה הצבא.
ואז אתה עולה למטוס, ואז אתה עומד ונכנס,
ואתה מדדה למטוס בצורה כזאת - בטור של אנשים --
ואתה יושב על כיסאות בד בשני צידי המטוס.
ואתה מחכה עוד קצת,
כי חיל האויר מלמד את הצבא כיצד לחכות.
ואז אתה ממריא.
וזה מספיק כואב עכשיו --
ואני חושב שזה מתוכנן בצורה כזאת --
זה מספיק כואב שאתה רוצה לקפוץ.
אתה לא ממש רוצה לקפוץ, אבל אתה רוצה החוצה.
אז אתה נכנס למטוס, ואתה טס איתו,
ואחרי 20 דקות, מדריכי הצניחה מתחילים לתת לך פקודות.
הם נותנים 20 דקות -- זוהי התראת זמן.
אתה יושב שם, בסדר.
ואז הם אומרים לך 10 דקות.
וכמובן, אתה מגיב עם כל אלה.
וזה כדי לחזק את הבטחון של כולם, להראות שאתה לא פוחד.
ואז הם אומרים לך, "היכון"
אז הם אומרים, "צוות חיצוני, עמוד."
ואם אתה בצוות החיצוני, אתה עומד עכשיו.
אם אתה בצוות הפנימי, עמוד.
ואז הם מחברים אותך, ואתה מחבר את החוט הסטטי.
וברגע הזה אתה חושב, "הי, נחש מה?"
אני כנראה עומד לקפוץ.
אין דרך לצאת מזה עכשיו."
אתה עושה מספר בדיקות נוספות, ואז הם פותחים את הדלת.
וזה היה בוקר יום שלישי בספטמבר
והיה די יפה בחוץ.
ואויר טוב זורם פנימה.
מדריך הצניחה מתחיל לבדוק את הדלת.
ואז כשמגיע הזמן לצאת,
אור ירוק נדלק ומדריך הקפיצה אומר, "צא."
והבחור הראשון יוצא, ואתה פשוט בתור,
ואתה די מדדה לדלת.
קפיצה זה מושג מטעה, אתה נופל.
אתה נופל מחוץ לדלת,
אתה נתקע בזרם האויר.
הדבר הראשון שאתה עושה זה לנעול את הגוף במצב מהודק --
הראש צמוד לחזה, הידיים פרושות,
ומעביר את המצנח הרזרבי.
אתה עושה את זה בגלל ש27 שנה לפני כן,
רס"ר מוטס לימד אותי לעשות זאת.
אין לי מושג אם זה משנה בכלל,
אבל זה נראה הגיוני,
ולא עמדתי לבדוק את ההנחה שאולי הוא טועה.
ואז אתה ממתין לשוק הפתיחה
כאשר המצנח שלך נפתח.
אם אתה לא מקבל את שוק הפתיחה, אתה לא מקבל מצנח --
יש לך קבוצה שלמה של בעיות חדשות.
אבל בדרך כלל זה נפתח.
וכמובן, אם רצועות הרגלים לא מונחות נכון,
בנקודה הזאת אתה מקבל עוד התרגשות קלה.
בום.
ואז אתה מסתכל מסביב,
החברה שלך אומרים, "זה טוב."
עכשיו אתה מתכונן לבלתי נמנע.
אתה עומד לחבוט באדמה.
אתה לא יכול לעכב זאת הרבה.
ואתה לא באמת יכול לבחור היכן תיפול,
בגלל שהם מעמידים פנים שאפשר לנהוג,
אבל אתה נזרק.
אז אתה מסתכל מסביב, היכן אתה הולך לנחות,
אתה מנסה להיות מוכן.
ואז אתה מתקרב, אתה מוריד את התרמיל מתחתיך על חוט הנמכה,
כדי שזה לא יהיה עליך כאשר אתה נוחת,
ואתה מתכונן לעשות גלגול נחיתת צניחה.
עכשיו הצבא מלמד אותך
לעשות 5 נקודות של ביצוע --
קצות אצבעות הרגליים,
השוקיים שלך, הירכיים שלך,
העכוז שלך, ושרירי שכיבות הסמיכה.
זאת הנחיתה האלגנטית הזאת, סבוב וגילגול.
וזה לא הולך לכאוב.
ב-30 שנה של צניחות, מעולם לא עשיתי אחת.
(צחוק)
אני תמיד נחתתי כמו אבטיח שנופל מחלון הקומה השלישית.
(צחוק)
וברגע שנחבטתי,
הדבר הראשון שעשיתי היה לראות אם שברתי משהו שאני צריך.
נענעתי את הראש שלי,
ושאלתי את עצמי את השאלה הנצחית:
"מדוע לא הלכתי לעבוד בבנק?"
(צחוק)
והסתכלתי מסביב,
ואז ראיתי עוד צנחן,
בחור צעיר או בחורה,
והם שולפים את רובה ה M-4 שלהם
והם אוספים את הציוד שלהם.
הם עושים את כל
מה שלימדנו אותם.
ואני הבנתי
שאם הם צריכים לצאת לקרב,
הם יעשו את מה שלימדנו אותם והם ילכו אחרי מפקדים.
והבנתי שאם הם יצאו מהקרב,
זה יהיה בזכות שפיקדנו עליהם טוב.
ואני מתחבר מחדש לחשיבות של מה שעשיתי.
אז עכשיו אני עושה את צניחת הבוקר של יום שלישי,
אבל זאת לא סתם צניחה --
זה היה ב-11 בספטמבר 2001.
וכאשר המראנו משדה התעופה, אמריקה חייתה בשלום.
וכאשר נחתנו בנקודה הנחיתה, הכל השתנה.
ומה שחשבנו
לגבי הסיכוי של החיילים הצעירים האלה לצאת לקרב
כדבר תאורטי
היה עכשיו מאד מאד אמיתי --
ופיקוד נראה כדבר חשוב.
אבל דברים השתנו --
הייתי תא"ל בן 46.
הייתי מוצלח,
אבל הדברים השתנו כל כך
שהייתי צריך לעשות מספר שינויים משמעותיים --
ובאותו בוקר, לא ידעתי זאת.
חונכתי על הסיפורים המסורתיים של פיקוד:
רוברט לי, ג'ון באפורד בגטיסבורג.
וגם חונכתי
עם דוגמאות אישיות של פיקוד.
זה היה אבא שלי בוייאטנם.
וחונכתי להאמין
שחיילים היו חזקים וחכמים
ואמיצים ומלאי אמונה --
הם לא שיקרו, רימו, גנבו
או נטשו את חבריהם.
ואני עדיין מאמין שמנהיגים אמיתיים הם כאלה.
אבל ב-25 השנים הראשונות של הקריירה שלי,
היו לי כמה חוויות אחרות.
אחד מהמג"דים הראשונים שלי,
עבדתי בגדוד שלו במשך 18 חודשים
והשיחה היחידה שהיתה לו עם סג"מ מקקריסטל
היתה בק"מ ה-29 בצעדת 40 הק"מ,
והוא ירד עלי במשך 40 שניות.
ואני לא בטוח שזאת היתה תקשורת אמיתית.
אבל שנתיים אחר כך, כאשר הייתי מפקד מחלקה,
יצאתי לבסיס ההדרכה הארצי.
ועשינו מבצע,
והמחלקה שלי עשתה התקפת שחר --
אתם יודעים, התקפת שחר קלאסית:
אתה מתכונן כל הלילה, נע לשטח ההערכות.
והיתה לי קבוצה משורינת באותה נקודה.
נענו קדימה, וחוסלנו --
חוסלנו מיידית.
האויב כלל לא הזיע תוך כדי.
ואחרי הקרב,
הם מביאים את התאטרון הנייד ועושים מה שנקרא "תחקיר אחרי ביצוע"
ללמד אותך מה עשית לא נכון.
סוג של פיקוד באמצעות השפלה.
הם שמים את המסך הגדול, והם מעבירים אותך דרך הכל.
"... ואז לא עשית את זה, ולא עשית את זה, וכו,"
יצאתי מרגיש מאד שפוף
כמו נחש על גחונו.
וראיתי את המג"ד שלי, בגלל שאכזבתי אותו.
והלכתי להתנצל בפניו,
והוא אמר, "סטנלי, אני חושב שהיית נהדר."
ובמשפט אחד,
הוא הרים אותי, והעמיד אותי חזרה על הרגליים,
ולימד אותי שמפקדים יכולים לתת לך להכשל
ועדיין לא לתת לך להיות כשלון.
כאשר 11/9 התרחש,
תא"ל מקקריסטל בן ה-46 רואה עולם חדש לחלוטין.
ראשית, הדברים שהם ברורים, שאתם מכירים:
הסביבה השתנתה --
המהירות, הביקורתיות,
הרגישות של כל דבר עכשיו היא כל כך מהירה,
לפעמים זה מתפתח מהר יותר
מאשר יש לאנשים זמן לחשוב על זה.
אבל כל דבר שאנחנו עושים
הוא בהקשר אחר.
יותר חשוב, הכוח שפיקדתי עליו
היה מפוזר על פני יותר מעשרים מדינות.
ובמקום שאוכל להביא את כל המפקדים
לקבל החלטה ביחד בחדר אחד
ולהביט להם בעיניים ולבנות את הביטחון שלהם
לקבל מהם אמון,
אני מפקד עכשיו על כוח שהוא מפוזר,
ואני צריך להשתמש בשיטות אחרות.
אני צריך להשתמש בועידות וידאו, אני צריך להשתמש בצ'ט,
אני צריך להשתמש בדואר אלקטרוני, אני צריך להשתמש בשיחות טלפון --
אני צריך להשתמש בכל דבר שאני יכול,
לא רק לתקשורת,
אלא גם לפיקוד.
צעיר בן 22
מתפקד לבד
אלפי קילומטרים ממני
צריך לתקשר איתי בבטחון.
צריך להיות לי אמון בהם ולהם בי.
ואני צריך גם לבנות את האמונה שלהם.
וזה סוג חדש של פיקוד
עבורי.
היה מבצע אחד
שהיינו צריכים לתאם אותו ממקומות שונים.
הזדמנות חדשה צצה --
לא היה לי זמן להביא את כולם ביחד.
אז היינו צריכים לאסוף מודיעין מורכב,
היינו צריכים להכין את האפשרות לפעול.
זה היה רגיש, היינו צריכים לטפס בשרשרת הפיקוד,
לשכנע אותם שזה הדבר הנכון לעשות,
ולעשות את כל זה
באמצעים אלקטרוניים.
נכשלנו.
המשימה לא הצליחה.
ואז מה שהיינו צריכים לעשות,
היה שהייתי צריך להגיע
ולנסות לבנות מחדש את האמון של הכח הזה,
לבנות מחדש את הביטחון שלהם --
שלי בהם ושלהם בי
והמפקדים שלנו ואנחנו ככוח --
הכל בלי היכולת לשים יד על הכתף.
דרישה חדשה לחלוטין.
גם האנשים השתנו.
אתם בטח חושבים שהכוח שפיקדתי עליו
היה כולו חיילי קומנדו קשוחים עם אגרופים גדולים
נושאים כלי נשק אקזוטיים.
במציאות,
חלק מהכוח שהובלתי
נראה בדיוק כמוכם.
הם היו גברים, נשים, צעירים, זקנים --
לא רק מהצבא, מארגונים שונים,
רבים מהם הכירו אותנו רק מלחיצת יד.
אז במקום לתת פקודות,
אתה עכשיו בונה קונצנזוס
ואתה בונה תחושה של מטרה משותפת.
כנראה שהשינוי הכי גדול
היה ההבנה שפער הדורות,
הגילאים, השתנו מאד.
ירדתי כדי להיות עם פלוגת סיור
במבצע באפגניסטן,
ובמבצע הזה,
סמל בפלוגה
איבד חצי מהיד שלו
כשזרק רימון יד של הטליבאן
חזרה על האויב
אחרי שהוא נחת בתוך הקבוצה שלו.
דיברנו על המבצע,
ובסוף עשיתי מה שאני עושה לרוב עם כוח כזה.
שאלתי, "איפה הייתם ב 11/9?"
וחייל סיור צעיר אחד בסוף --
עם שיער פרוע ופנים אדומות
מהקרבות ברוחות הקרות של אפגניסטן --
ואמר, "המפקד, אני הייתי בכיתה ו'."
וזה הזכיר לי
שאנחנו כוח פעולה
שצריך להיות בעל מטרה משותפת
ומודעות משותפת,
אך עדיין היו לו חוויות אחרות,
במקרים רבים גם אוצר מילים שונה,
יכולות שונות לחלוטין
במונחים של מדיה דיגיטאלית
משלי והרבה מהמפקדים הבכירים האחרים.
ועדיין, צריך להיות לנו רגש משותף.
זה גם יצר משהו
שאני קורא לו היפוך מקצועי,
בגלל שהיו לנו כל כך הרבה שינויים ברמות הנמוכות
בטכנולוגיה, וטקטיקות ומה לא,
שפתאום הדברים שעשינו כשגדלנו
לא היו הדברים שהכוח עשה יותר.
אז כיצד מנהיג
נשאר בעל אמינות ולגיטימי
כאשר הוא לא עשה
מה שהאנשים שהוא מנהיג עושים?
וזה אתגר פיקודי חדש לגמרי.
וזה הכריח אותי להיות הרבה יותר שקוף,
הרבה יותר מוכן להקשיב,
הרבה יותר להיות מודרך בהיפוך מלמטה.
ושוב, אתם לא ביחד בחדר אחד.
ודבר נוסף.
יש השפעה עליך ועל המפקדים שלך.
יש השפעה מצטברת.
אתה לא מאפס או טוען מחדש את הסוללה שלך בכל פעם.
עמדתי מול מסך לילה אחד בעיראק
עם אחד מהקצינים הבכירים שלי
וצפינו בקרב אש של אחד הכוחות שלנו.
ונזכרתי שהבן שלו היה בכוח שלנו.
ואמרתי, "ג'ון, איפה הבן שלך? ואיך הוא?"
והוא אמר, "המפקד, הוא בסדר. תודה ששאלתי."
אמרתי, "איפה הוא עכשיו?"
והוא הצביע על המסך, ואמר, "הוא בקרב האש הזה."
תחשבו על לצפות באח שלכם, אבא שלכם,
בת, בן, אישה
בקרב אמיתי בזמן אמיתי
ואתם לא יכולים לעשות שום דבר לגבי זה.
תחשבו על לדעת את זה לאורך תקופה.
וזה לחץ מצטבר חדש על המפקדים.
ואתה צריך לצפות ולטפל אחד בשני.
ככל הנראה למדתי הכי הרבה על יחסים.
למדתי שהם הגידים
שמחזיקים את הכוחות ביחד.
את רוב הקריירה שלי גדלתי בגדודי הסיור.
וכל בוקר בגדוד הסיור,
כל חייל -- ויש יותר מ-2,000 חיילים --
אומר את שבועת החיל בת ששת השורות.
אתם אולי מכירים שורה אחת ממנה, זה הולך כך,
"לעולם לא אשאיר חבר שנפל, ליפול בידי האויב."
וזו אינה מנטרה סתמית,
וזה אינו שיר.
זוהי הבטחה.
כל חייל סיור מבטיח לכל חייל אחר
לא משנה מה יקרה, לא משנה מה המחיר,
אם אתה זקוק לי, אני אגיע.
כל חייל סיור מקבל את אותה הבטחה
מכל חייל אחר.
תחשבו על זה. זה חזק בצורה שלא תאמן.
זה כנראה יותר חזק משבועת נישואין.
והם מקיימים את זה, מה שנותן לזה כוח מיוחד.
וכן היחסים הארגוניים שמחברים אותם
זה ממש מדהים.
ולמדתי שיחסים אישיים
היו יותר חשובים מתמיד.
היינו במבצע מסובך באפגניסטן ב-2007,
וחבר ישן שלי,
שביליתי שנים רבות איתו
בנקודות שונות בקריירה שלי --
הייתי הסנדק של אחד מהילדים שלו --
שלח לי פתק, פשוט בתוך מעטפה,
שהיה בו ציטוט משרמן לגרנט
שאמר, "ידעתי שאם אי פעם אהיה במצב קשה,
שתגיע, אם אתה חי."
יחסים כאלה, עבורי,
היו קריטיים בנקודות רבות בקריירה שלי.
ולמדתי שאתה חייב לתת את זה
בסביבה הזאת,
בגלל שזה קשה.
זה היה המסע שלי.
אני מקווה שהוא לא נגמר.
למדתי להאמין
שמנהיג הוא לא טוב משום שהוא צודק,
הוא טוב משום שהוא מוכן ללמוד ולבטוח.
זה לא דבר קל.
זה לא כמו מכונת שרירי בטן אלקטרונית
שנותנת, ב-15 דקות לחודש, שרירי בטן חטובים.
(צחוק)
וזה לא תמיד הוגן.
אתה עלול ליפול,
וזה כואב
וזה משאיר צלקות.
אבל אם אתה מנהיג,
האנשים שסמכת עליהם
יעזרו לך לקום.
ואם אתה מנהיג,
האנשים שסומכים עליך צריכים אותך על הרגליים.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)