Před 10 lety, v úterý ráno,
jsem skákal padákem v pevnosti Fort Bragg, v Severní Karolíně.
Byl to jen rutinní výcvikový seskok, jakých jsem už absolvoval spousty
za dobu, kdy jsem se před 27 lety
stal výsadkářem.
Časně ráno jsme šli na letiště --
když jste v armádě, vždycky vyrážíte časně.
Trochu se rozcvičíte
a pak si nasadíte výstroj a při tom vám pomáhá kámoš.
A nasadíte si padák typu T10.
A dáváte si sakra bacha na to, jak si nasazujete popruhy,
zvlášť ty nožní, protože ty vám vedou mezi nohama.
Pak si nasadíte záložní padák a na to ještě těžký ruksak.
Pak přijde vedoucí výsadku
a to je zkušený poddůstojník v oblasti výsadkářských operací.
Zkontroluje vás, zastrčí zbývající popruhy
a všechno utáhne tak,
že vám drtí hrudník,
ramena jsou schýlená
a samozřejmě utáhne i zbytek tak, že se vám hlas zvýší o několik oktáv.
Pak se posadíte a chvilku čekáte,
protože tohle je armáda.
Pak přiletí letadlo, vstanete a nastoupíte,
vlastně se takhle nějak pomalu sunete - v řadě s ostatními -
a pak se posadíte na lavice na obou stranách letadla.
A zase chvilku čekáte,
protože takhle vzdušné síly učí armádu, jak čekat.
Pak vzlétnete.
A začne to bolet tak,
a myslím, že je to tak navrženo schválně,
začne to tak bolet, že už chcete skočit.
Nebo ne úplně skočit, ale dostat se z toho ven.
Jste tedy v letadle, letíte
a za 20 min velitel výsadku začne dávat příkazy.
Ukážou vám "20 min" - časové znamení.
Sedíte tam, říkáte si, "ok".
Pak vám ukážou "10 min".
A samozřejmě reagujete s tím vším na sobě.
Jde o to posílit vaši důvěru, ukázat že se nebojíte.
Pak přijde příkaz "připravte se".
A pak: "Výsadkáři, vstaňte."
Pokud jste výsadkáři, vstanete.
Pokud jste palubní personál, vstaňte.
A pak se zavěsíte na takovou tyč.
A v tu chvíli si říkáte: "Hej, víš ty co?
Asi teď budu skákat.
Nijak už se z toho nevykroutím."
Ještě provedou poslední kontrolu a pak otevřou dveře.
A to se stalo i toho úterního rána v září
a venku bylo docela hezky.
Čerstvý vzduch proudil dovnitř.
Vedoucí výsadku začali kontrolovat dveře.
A pak už byl čas na seskok,
zelené světlo se rozsvítilo a vedoucí výsadku říká: "Skoč."
První týpek vyskočí, vy čekáte v řadě
a pomalu se sunete ke dveřím.
Seskok je nesprávné označení, vy totiž vypadnete.
Vypadnete ven ze dveří,
zachytí vás proud vzduchu.
Nejdřív ukotvíte tělo do pevné pozice -
hlavu dolů na hruď, rozpažit,
posunete si záložní padák.
Uděláte to, protože před 27 lety
vás to naučil letecký seržant.
Netuším, jestli je v tom nějaký rozdíl,
ale podle něj to smysl dávalo
a já neměl v úmyslu testovat, jestli se náhodou nemýlí.
A pak čekáte, až přijde impuls
k otevření padáku.
Když ten impuls nedostanete, neotevře se vám padák -
a pak máte co řešit.
Většinou ale impuls dostanete a padák se většinou otevře.
A samozřejmě že pokud nemáte nožní úvazy nastavené správně,
pak v tomto okamžiku čelíte jiné drobné hrozbě.
Bum.
A pak se rozhlédnete kolem,
jste pod kabinou letadla a říkáte si: "Tak tohle je dobrý."
A teď se připravujete na nevyhnutelné.
Narazíte na zemi.
O moc to neposunete.
A ani se nemůžete moc rozhodovat, kam přistanete,
protože oni předstírají, že si můžete určit směr,
ale vlastně vás to někam hodí.
A tak se rozhlížíte, kam byste tak přistáli,
zkoušíte se na to připravit.
A jak se přiblížíte, dáte si ruksak níže pod těžiště,
a tak není úplně na vás, kde přistanete
a připravujete se na parakotoul.
Tady vás armáda učí,
abyste udělali 5 základních kroků -
prsty na nohou,
lýtka, stehna,
zadek a prsní svaly.
Je to to elegantní přistání, kotoul.
Díky tomu to nebolí.
Za celých 30 a něco let seskoků jsem neprovedl ani jeden.
(smích)
Vždycky jsem přistál jako meloun, co hodíte ze třetího patra.
(smích)
A jakmile jsem se dotkl země,
ze všeho nejdříve jsem zjišťoval, jestli jsem si nezlomil něco, co potřebuju.
Protáhl jsem si ruce
a položil si tu základní otázku:
"Proč radši nedělám v bance?"
(smích)
A pak jsem se rozhlédl kolem sebe
a uviděl dalšího výsadkáře,
mladého muže či ženu,
jak vytahují svou malorážku M4
a sbírají své vybavení.
Dělali všechno,
co jsme je učili.
A já si uvědomil,
že pokud by měli jít do boje,
dělali by, co jsme je naučili a poslouchali své velitele.
A uvědomil jsem si, že když by se vrátili z boje,
pak by to bylo díky tomu, že jsme je dobře vedli.
A znovu mě dostalo, jak důležité je, co dělám.
A tak jsem byl v to úterý ráno na seskoku,
ale nebyl to jen tak nějaký seskok -
bylo totiž 11. září 2001.
A když jsme opouštěli letiště, žila Amerika v míru.
Když jsme přistávali na místě seskoku, všechno bylo jinak.
A naše myšlenky
na možnost, že by ti mladí vojáci šli do boje,
teoreticky,
bylo teď velmi, velmi reálné -
a záleželo na tom, jak je vedete.
Věci se ale změnily -
byl jsem 46 letý brigádní generál.
Byl jsem úspěšný,
ale věci se tak moc změnily,
že jsem musel učinit pár značných změn -
a toho rána jsem to ještě netušil.
Vychovávali mě s tradičními příběhy o vůdcovství.
Robert E. Lee, John Buford u Gettysburgu.
A vyrůstal jsem i
s osobními vzory vedení.
Můj otec byl ve Vietnamu.
A mě vychovávali k tomu,
že vojáci jsou silní a moudří,
stateční a svědomití -
nelžou, nepodvádí, nekradou
ani nezradí kamarády.
A pořád věřím, že skuteční vůdci takoví jsou.
Ale za mých prvních 25 let kariéry
jsem to zažil i jinak.
Jeden z mých prvních velitelů čety,
u kterého jsem působil 18 měsíců,
se se mnou bavil jen jednou,
na 18. míli 25 mílového pochodu.
drtil mi asi 40 sekund zadek.
A nejsem si úplně jistý, že to byla ta správná interakce.
Ale o několik let později, když jsem velel rotě,
jsem jel do národního výcvikového centra.
A podstoupili jsme operaci,
ve které moje rota spustila ranní útok -
však víte, klasický útok za úsvitu:
celou noc se připravujete, přesouváte se na útočné stanoviště.
A já tehdy měl obrněnou jednotku.
Postupovali jsme vpřed a úplně nás rozprášili -
mám tím na mysli absolutní porážku.
Přítel se vůbec nezapotil.
A po bitvě
přivezli takové mobilní "kino", kterému říkají "zpětný pohled na bitvu",
aby vám ukázali, co jste udělali špatně.
Tak trochu vedení formou ponížení.
Na velké obrazovce s vámi projdou všechno znova.
"... A pak jste neudělali toto a neudělali tamto, atd."
Odcházel jsem tak na dně,
jak jen se může ocitnout břicho hada ve vyjeté koleji.
A viděl jsem velitele své roty, protože jsem ho dostal na dno.
Šel jsem se mu omluvit
a on říká: "Stanley, myslím, že sis vedl skvěle."
A jednou větou
mě povzbudil, postavil zpět na nohy
a naučil mě, že vůdci vás mohou nechat prohrát
a zároveň nenechat vás cítit se jako ubožák.
Když přišlo 11. září,
vyjevil se 46 letému brigádnímu generálovi McChrystalovi úplně nový svět.
Zaprvé, věci, které jsou zřejmé, se kterými jste obeznámeni:
prostředí se změnilo -
rychlost, prohlídka,
citlivost všeho jsou teď tak rychlé,
někdy se vyvíjejí rychleji
než aby na ně mohli lidé reagovat.
Ale vše, co děláme,
probíhá v jiném kontextu.
Navíc armáda, kterou jsem vedl,
byla rozeseta ve více než 20 zemích.
A místo toho, abych mohl dostat všechny klíčové vůdce
do jedné místnosti, získat rozhodnutí,
podívat se jim do očí, vybudovat jejich víru
a získat jejich důvěru,
vedl jsem rozptýlenou jednotku
a musel použít jiné způsoby.
Použil jsem video telekonference, chat,
email, telefon,
musel jsem použít co jsem jen mohl,
ne jen na komunikaci,
ale i pro jejich vedení.
22 letý jedinec
operující na vlastní pěst
vzdálený tisíce mil
musí mít při komunikaci se mnou jistotu.
Já musím věřit jim a oni mně.
A taky musím pracovat na jejich důvěře.
A to je pro mě
nový způsob vedení.
Zažili jsme operaci,
kterou jsme museli koordinovat z různých oblastí.
Naskytla se příležitost -
nebyl čas svolat všechny dohromady.
A tak jsme museli dát všechny ty chytré mozky do kupy
a být schopni akce.
Bylo to citlivé, museli jsme jednat s vyššími hodnostmi,
přesvědčit je, že děláme správnou věc
a to vše provést
elektronicky.
Nedali jsme to.
Nefungovalo to.
A tak došlo k tomu,
že jsem se pokoušel
znovu získat důvěru této jednotky,
znovu vybudovat jejich jistotu --
já s nimi a oni se mnou
a naši nadřízení a všichni spolu jako armáda --
to vše bez možnosti poklepat si na ramena.
Úplně nový požadavek.
A taky mnou vedení lidé se změnili.
Asi si říkáte, že jednotka, kterou jsem vedl,
bylo komando s ocelovým pohledem, velkými údernými pěstmi
a nákladem neznámých zbraní.
Ve skutečnosti
většina vojáku, co jsem vedl,
vypadala úplně jako vy.
Muži, ženy, mladí, staří -
ne jen z armády, ale z různých organizací,
s některými jsme si jen potřásli rukou.
A tak místo přikazování,
pracujete na shodě
a budujete pocit sdíleného cíle.
Asi tou největší změnou
bylo pochopit že, generační rozdíly,
věk, doznaly značné změny.
Při jedné operaci v Afghánistánu
jsem se připojil k ozbrojené rotě
a zrovna při té operaci
jeden seržant
přišel o půlku paže,
když odhazoval ruční granát Tálibanu
zpět na nepřítele poté,
co přilétl na jeho střelecký tým.
Rozebírali jsme operaci
a na konci jsem udělal, co často s takovými jednotkami dělávám.
Zeptal jsem se: "Kde jsi byl 11. září?"
A jeden mladý voják vzadu -
se zacuchanými vlasy a obličejem rudým a ošlehaným,
od boje ve studeném afgánském větru -
řekl: "Pane, byl jsem v šesté třídě."
A tím mi připomněl,
že pracujeme s armádou,
která musí sdílet jeden cíl
a sdílené uvědomění
i když má různorodou zkušenost,
v mnoha případech používá jiný slovník,
má zcela odlišné dovednosti
v oblasti digitálních médií,
než mám já a spousta dalších služebně starších velitelů.
A přesto musíme mít všichni ten sdílený pocit.
Také z toho vzešlo něco,
čemu říkám obrácení odbornosti,
protože jsme na nižších stupních prošli tolika změnami
v technologiích a taktice a kdo ví čím,
že najednou věci, ve kterých jsme vyrůstali,
už armáda nedělala.
Jak potom zůstane velitel
věrohodný a všeobecně uznávaný,
když se nezabývá tím,
čím se zabývají lidé, které vede?
Jde o novou výzvu vedení lidí.
A donutilo mě to stát se otevřenějším,
mnohem ochotnějším naslouchat,
mnohem ochotnějším být mentorován zespodu.
A opět nejste na jednom místě.
A pak ještě jedna věc.
Na vás a vaše vůdce působí určitý vliv.
Máte dopad, který se násobí.
Ne vždy si dobijete nebo obnovíte baterky.
Jednou v noci jsem stál v Iráku před obrazovkou
s jedním z mých seniorních důstojníků
a sledovali jsme přestřelku jedné z našich jednotek.
A já si vzpomněl, že jeho syn je v naší jednotce.
A pronesl jsem: "Johne, kde máš syna? A jak se má?"
A on na to: "Pane, má se dobře, Děkuju za optání."
A já povídám: "Kde právě je?"
A on ukázal na obrazovku a říká: "Je v té přestřelce."
Pomyslete na to, že sledujete svého bratra, otce,
dceru, syna, ženu
v přestřelce v přímém přenosu
a nemůžete nijak zasáhnout.
A takové pomyšlení je ve vás neustále.
A je to nový narůstající tlak na vůdce.
A musíte všechny sledovat a postarat se o ně.
Asi nejvíc jsem se naučil o vztazích.
Zjistil jsem, že jsou zdrojem síly,
který drží jednotku pohromadě.
Většinu své kariéry jsem pobýval u ozbrojené hlídky.
A každé ráno v této jednotce,
každý její příslušník - a bylo jich tam více než 2 000 -
vysloví vyznání jednotky o šesti slokách.
Možná z něj znáte jeden řádek, který říká,
"nikdy neopustím zraněného parťáka, který by mohl padnout do rukou nepřítele".
A není to jen bezduchá mantra,
ani báseň.
Je to slib.
Každý voják slibuje jinému vojákovi,
že nezáleží na tom, co se teď stane, bez ohledu na to, co mě to bude stát,
když mě budeš potřebovat, budu nablízku.
A každému vojákovi se dostane stejného slibu
od ostatních.
Přemýšlejte o tom. Má to mimořádnou moc.
Je to pravděpodobně silnější než manželské sliby.
A oni se tím řídí, což tomu dodává speciální sílu.
A podobně i pracovní vztah, který je pojí,
je ohromující.
A já se naučil, že osobní vztahy
jsou důležitější než co jiného.
V roce 2007 jsme podnikali v Afghánistánu složitou bojovou operaci
a můj starý přítel,
se kterým jsem během své kariéry
strávil spousty let -
kmotr jednoho z dětí vojáků -
mi poslal poznámku, jen tak v obálce,
která obsahovala Shermanova slova Grantovi
a ta říkala, "věděl jsem, že pokud bych se někdy dostal do úzkých,
pokud bys byl naživu, přišel bys".
A ukázalo se, že takový typ vztahu
byl pro mě v mnoha bodech mé kariéry zásadní.
A naučil jsem se, že to za sebe
v tomto prostředí musíte slíbit,
protože prostředí je drsné.
To byl můj příběh.
Doufám, že ještě nekončí.
Začal jsem věřit,
že vůdce není dobrý, protože má pravdu;
je dobrý, protože je ochotný se učit a věřit.
Není to nic lehkého.
Není to jako ty elektronické posilovače,
které vám při 15 min používání měsíčně vytvarují břicho jako valchu.
(smích)
A ne vždy je to fér.
Můžou vás dostat na kolena
a bolí to
a zůstanou vám po tom jizvy.
Ale pokud vedete druhé,
lidé, na které se spoléháte,
vám pomohou dostat se zpátky.
A pokud jste vůdce,
lidé, kteří na vás spoléhají, vás potřebují vzchopeného.
Díky.
(potlesk)