מרתין לותר קינג
לא אמר,
"יש לי סיוט,"
כאשר יצר השראה לתנועה לזכויות האזרח.
הוא אמר, "יש לי חלום."
גם לי יש חלום.
החלום שלי הוא שנפסיק לחשוב
שהעתיד יהיה סיוט.
זהו אתגר,
מאחר שאם תחשבו
על כל הסרטים שוברי הקופות של התקופה האחרונה,
כמעט בכולם, החזון לאנושות
הוא אפוקליפטי.
אני חושב שהסרט
"הדרך" הוא אחד הקשים לצפייה בעידן המודרני.
זהו קטע יפיפה של יצירת קולנוע,
אבל הכול שומם,
הכול מת.
ורק אב ובנו
מנסים להינצל, הולכים לאורך הדרך.
אני חושב שהתנועה הסביבתית,
שאני חלק ממנה
הייתה שותפה
ביצירת החזון הזה של העתיד.
במשך זמן רב מדי,
מכרנו חזון בלהות
של מה שעתיד להתרחש.
התמקדנו בתרחיש הגרוע ביותר.
התמקדנו בבעיות.
אבל לא חשבנו מספיק
על הפתרונות.
אם תרצו, השתמשנו בפחד,
כדי לתפוס את תשומת הלב של הציבור.
כל פסיכולוג יגיד לכם
שפחד ביצורים חיים
מקושר למנגנון הבריחה.
זהו חלק ממנגנון ההלחם-או-ברח,
שכאשר בעלי חיים נבהלים -
תחשבו על צבי.
צבי קופא מאוד, מאוד דומם,
מוכן לברוח.
ואני חושב שזה מה שאנחנו עושים
כאשר אנחנו מבקש מאנשים לעסוק באג'נדה שלנו
סביב ירידה בתנאי הסביבה ושינוי האקלים.
אנשים קפואים ובורחים
בגלל שאנחנו משתמשים בפחד.
אני חושב שהתנועה הסביבתית צריכה להתבגר
ולהתחיל לחשוב
על מהי קידמה.
איך זה יהיה לשפר את המגרש של האנושות?
אחת הבעיות שניצבת מולנו, לדעתי,
היא שהאנשים היחידים שבדקו את השוק,
במונחים של קידמה
זאת באמצעות הגדרה פיננסית של מהי קידמה,
הגדרה כלכלית של מהי קידמה --
שאיכשהו,
אם נצליח להעלות את המספרים הנכונים
מצבנו הולך להשתפר,
בין אם זה בשוק המניות
או בתל"ג
וגידול כלכלי,
שאיכשהו מצביע על שיפור ברמת החיים.
זה איכשהו מושך אנשים לתאוות בצע
במקום לפחד --
כמה שיותר - יותר טוב.
בחייכם. בעולם המערבי, יש לנו מספיק.
אולי לכמה אזורים של העולם אין, אבל לנו יש מספיק.
אנחנו יודעים כבר זמן מה, שזאת אינה מידה טובה
לרווחה של אומות.
למעשה, הארכיטקט של מערכת החשבונאות הלאומית,
סימון קוזנץ, בשנות השלושים,
אמר ש"רווחה של אומה
מושפעת מעט מאוד מההכנסה הלאומית".
אבל אנחנו יצרנו מערכת חשבונאות לאומית
שמבוססת בעיקר על התוצר
והפקת חומרים.
ובאמת, זה בעיקר היסטורי, וזה עשה את שלו.
במלחמת העולם השניה, היינו צריכים לייצר המון דברים.
באמת, היינו מוצלחים ביצור חומרים מסוים
שהרסנו הרבה באירופה, והיינו צריכים לבנות אותה לאחר מכן.
כך גם עם החשבונאות הלאומית שלנו
נהייתה ממוקדת במה אנחנו יכולים לייצר.
אך כבר מ 1968,
איש החזון, רוברט קנדי,
בתחילת המרוץ, חסר המזל שלו, לנשיאות,
נתן את הניתוח הרהוט ביותר
של תוצר לאומי גולמי
שהיה מעולם.
הוא סיים את הנאום שלו עם הפסקה,
"התוצר הלאומי הגולמי
"מודד הכול מלבד
"מה שהופך את החיים לבעלי ערך".
כמה זה משוגע? שהמדידה שלנו של הקידמה,
המדד העיקרי שלנו של קידמה בחברה,
הוא מדידה של הכול
מלבד מה שהופך את החיים לבעלי ערך?
אני מאמין, אם קנדי היה חי היום,
הוא היה מבקש סטטיסטיקאים כמוני
לצאת ולמצוא
מה עושה חיים בעלי ערך.
הוא היה מבקש מאיתנו לייצר מחדש
את החשבונאות הלאומית שלנו
שתתבסס על
דברים חשובים כגון צדק חברתי,
קיימות
ורווחה של אנשיה.
למעשה, מדענים חברתיים, יצאו החוצה
ושאלו את השאלות האלה מסביב לעולם.
זה מסקר גלובלי.
אנשים נשאלו מה הם רוצים.
באופן לא מפתיע, אנשים מכל רחבי העולם
אמרו שמה שהם רוצים
הוא אושר, לעצמם,
למשפחותיהם, לילדיהם,
לקהילות שלהם.
בסדר, הם חושבים שכסף הוא חשוב במידה מועטה.
הוא שם, אבל לא חשוב כמו אושר,
הוא לא מתקרב לחשיבות של אהבה.
כולנו צריכים לאהוב ולהיות נאהבים בחיים.
זה לא מתקרב לחשיבות של בריאות.
אנחנו רוצים להיות בריאים ולחיות חיים מלאים.
מסתבר שאלה שאיפות אנושיות טבעיות.
מדוע סטטיסטיקאים לא מודדים אותם?
מדוע אנחנו לא חושבים על הקדמה של אומה במונחים האלה,
במקום למדוד כמה חפצים יש לנו?
ובאמת, זה מה שעשיתי עם חיי הבוגרים --
לחשוב כיצד למדוד אושר,
כיצד למדוד רווחה,
איך אנחנו עושים זאת במגבלות הסביבה.
אנחנו יצרנו, בארגון שאני עובד בו,
הקרן לכלכלה חדשה,
משהו שאנחנו קוראים לו "מדד כוכב הלכת המאושר",
מאחר שאנחנו חושבים שאנשים צריכים להיות מאושר וכדור הארץ צריך להיות מאושר.
מדוע שלא ניצור מדד התקדמות עבור כך?
מה שאנחנו עושים,
הוא לומר שהתוצאה הסופית של אומה
הוא כמה היא מוצלחת
ביצירת אושר וחיים בריאים עבור אזרחיה.
זאת צריכה להיות המטרה
של כל אומה בכדור הארץ.
אנחנו חייבים לזכור
שיש קלט בסיסי לכך,
והוא כמה משאבי כדור הארץ אנחנו משתמשים.
כל מה שיש לנו זה כוכב לכת אחד. כולנו חייבים לחלוק אותו.
זהו המשאב הנדיר האולטימטיבי,
כוכב הלכת שאנחנו חולקים.
והכלכלה מתעניינת במחסור.
כאשר יש משאב במחסור
שניתן להפוך
להכנסה רצויה,
היא חושבת במונחים של יעילות.
היא חושבת במונחים של איזה מכה נעשה בעד כספנו.
וזוהי מדידה של כמה רווחה
נקבל עבור השימוש במשאבי כדור הארץ.
זוהי מדידת היעילות.
ככל הנראה, הדרך הקלה להראות לכם זאת,
היא להראות לכם את הגרף הזה.
הציר המאוזן,
הוא "טביעת הרגל האקולוגית".
שמודד כמה משאבים אנחנו משתמשים
וכמה לחץ אנחנו עושים על כדור הארץ.
יותר זה רע.
הציר כלפי מעלה,
הוא מדד "שנות חיים מאושרות".
הוא אודות רווחה של אומות.
הוא כמו אושר מותאם לתוחלת החיים.
זה כמו איכות וכמות של חיים באומות.
הנקודה הצהובה שאתם רואים כאן, היא הממוצע הגלובלי.
כעת, יש מערך גדול של אומות
מסביב לממוצע הגלובלי.
בצד ימין העליון של הגרף,
מדינות שעושות טוב למדי ומייצרות רווחה,
אבל הן מנצלות הרבה מכדור הארץ כדי להגיע לשם.
אלה ארה"ב,
מדינות מערביות נוספות במשולש הזה,
ולמעשה כמה ממדינות מהמפרץ נמצאות שם.
לעומת זאת, בצד השמאלי התחתון של הגרף,
יש מדינות שלא מייצרות הרבה רווחה --
בדרך כלל, מדינות אפריקה דרומית לסהרה.
במונחים של הובס,
החיים הם קצרים ובהמיים שם.
תוחלת החיים בהרבה מהמדינות האלה
היא בסה"כ 40 שנים.
מלאריה, איידס
הורגים הרבה מאוד אנשים
באזורים האלה של העולם.
אבל עכשיו לחדשות הטובות!
יש כמה מדינות כאן למעלה, משולשים צהובים,
שעושים טוב יותר מהממוצע הגלובלי,
שמובילים כאן בצד השמאלי העליון של הגרף.
זהו גרף השאיפה.
אנחנו רוצים להיות בשמאל למעלה, היכן שחיים טובים לא עולים לכדור הארץ.
למשל אמריקה הלטינית.
המדינה שנמצאת בזכות עצמה בצמרת
היא מקום שלא הייתי בו.
אולי אתם הייתם.
קוסטה ריקה.
קוסטה ריקה --
תוחלת החיים היא 78.5 שנים.
זה יותר מאשר בארה"ב.
הם, לפי משאל גאלופ העולמי האחרון,
האומה המאושרת על פני כדור הארץ
יותר מכל מקום אחרים - יותר משוויץ ודנמרק.
הם המקום המאושר.
הם עושים את זה
ברבע מהמשאבים
המשמשים בד"כ בעולם המערבי.
רבע מהמשאבים.
מה קורה שם?
מה קורה בקוסטה ריקה?
אנחנו יכולים להתבונן בחלק מהנתונים.
99% מהחשמל שלהם מגיע ממקורות מתחדשים.
הממשלה שלהם היא אחת מהראשונות, שהתחייבה
להגיע לאיזון פחמני עד ל 2021.
הם ביטלו את הצבא
בשנת 1949 --
1949.
הם השקיעו בתוכניות חברתיות --
בריאות וחינוך.
יש להם את אחד משיעורי האוריינות הגבוהים ביותר באמריקה הלטינית
ובעולם.
ויש להם את האווירה הלטינית, לא ככה?
יש להם חיבור חברתי.
(צחוק)
האתגר הוא, האפשרות -- ואנחנו נצטרך לחשוב על כך --
שהעתיד
עשוי שלא להיות צפון אמריקה,
עשוי שלא להיות מערב אירופה.
הוא עשוי להיות אמריקה הלטינית.
האתגר הוא, באמת,
למשוך את הממוצע הגלובלי לכאן.
זה מה שאנחנו צריכים לעשות.
ואם אנחנו הולכים לעשות זאת,
אנחנו צריכים למשוך את המדינות מהתחתית,
ואנחנו צריכים למשוך את המדינות מצד ימין של הגרף.
ואז אנחנו מתחילים ליצור כוכב מאושר.
זאת דרך אחת להסתכל על זה.
דרך אחרת, היא להסתכל על מגמות בזמן.
אין לנו מידע היסטורי טוב לכל מדינה בעולם,
המידע קיים לכמה מהמדינות העשירות ביותר, קבוצת ה OECD (הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי).
וזאת המגמה של רווחה לאורך זמן,
שיפור קל,
אבל זאת המגמה בטביעת הרגל האקולוגית.
במונחי מתודולוגיה מחמירים,
הפכנו להיות פחות יעילים
בהפיכת המשאב האולטימטיבי הנדיר שלנו
לתוצר שאנחנו רוצים.
והנקודה היא, אני חושב,
שככל הנראה כל מי שבחדר זה
ירצה שהחברה תגיע לשנת 2050
ללא אירוע אפוקליפטי
כלשהו שיתרחש.
למעשה זה לא רחוק מאוד.
זה במרחק מחצית חיי אדם מכאן.
ילד שנכנס כיום לבית הספר
יהיה בגילי בשנת 2050.
זה לא בעתיד הרחוק.
כך נראה היעד של הממשל הבריטי
בפליטת פחמן וגזי חממה.
ואני אומר לכם שזה לא עסקים כרגיל.
זה משנה את העסקים שלנו.
זה משנה את הדרך שבה אנחנו יוצרים ארגונים,
איך אנחנו קובעים את המדיניות הממשלתית ואיך אנחנו חיים את חיינו.
הנקודה היא,
שאנחנו צריכים להמשיך ולהגדיל את הרווחה.
איש לא יכול ללכת לבחירות
ולאמר שאיכות החיים הולכת לרדת.
איש מאיתנו, אני חושב,
לא רוצה שהתפתחות האנושית תעצור.
אני חושב שאנחנו רוצים להמשיך אותה.
אני חושב שאנחנו רוצים המון אנושיות כדי להמשיך ולגדול.
אני חושב שזהו המקום ממנו הספקנים והמכחישים של השינוי האקלימי באים.
אני חושב שזה מה שהם רוצים. הם רוצים שהאיכות של החיים תמשיך לגדול.
הם רוצים להיאחז במה שיש להם.
אם אנחנו מתכוונים לשלב אותם,
אני חושב שזה מה שעלינו לעשות.
זה אומר שאנחנו צריכים לשפר את היעילות אפילו עוד.
עכשיו, זה מאוד פשוט לצייר גרפים ודברים דומים לכך,
אבל הנקודה היא שעלינו להפוך את העקומות האלה.
זה המקום, שבו אני חושב שאנחנו יכולים לקחת ידע
מתיאורית המערכות, הנדסת מערכות,
היכן שיוצרים לולאות משוב,
לשים את המידע הנכון בנקודה הנכונה של הזמן.
אנשים מונעים מה"עכשיו".
שים מודד חכם בבית שלך,
וראה כמה חשמל אתה משתמשים ברגע זה,
כמה זה עולה לך,
ילדיך יסתובבו ויכבה את האורות די מהר.
איך זה יראה עבור החברה?
מדוע במהדורות החדשות בכל ערב ברדיו,
אני שומע על מדדי המניות, שערי מטבע חוץ --
אני אפילו לא יודע מדוע שערי מטבע החוץ הם חדשות טובות.
מדוע אני שומע זאת?
מדוע אני לא שומע כמה אנרגיה צרכה אתמול בריטניה,
או כמה אמריקה צרכה אתמול?
האם השגנו את יעד השנתי
של קיצוץ 3% בפליטת הפחמן?
ככה אתה יוצר יעד קולקטיבי.
אתה שם את זה בתקשורת ומתחיל לחשוב על זה.
אנחנו צריכים לולאות משוב חיובי
לשיפור הרווחה.
ברמה הממשלתית, ייתכן שצריך ליצור חשבונות של רווחה.
ברמה העסקית, ייתכן שצריך להסתכל על הרווחה של עובדיך,
שאנחנו יודעים שקשורה ליצירתיות,
שקשורה לחדשנות,
ואנחנו צריכים הרבה חדשנות כדי להתמודד עם הנושאים הסביבתיים האלה.
ברמה האישית, אנחנו צריכים גם את הדחיפות האלה.
אולי אנחנו לא צריכים את המידע, אבל צריכים תזכורות.
בבריטניה, יש מסר ציבורי חזק בנוגע
לחמשה פירות וירקות ביום
וכמה פעילות גופנית עלינו לעשות -- מעולה לא הצטיינתי בכך.
מה אלה עבור אושר?
מהם חמשת הדברים שעליך לעשות כל יום
כדי להיות מאושר יותר?
עשינו תוכנית עבור משרד המדע הממשלתי לפני מספר שנים,
תוכנית גדולה, הקרויה ראיית הנולד --
אנשים רבים -- מעורבות של מומחים רבים --
הכול מבוסס על עובדות -- כרך עצום.
חלק מהעבודה שעשינו היה: מהם חמשת הדברים שאנחנו יכולים לעשות
כדי לשפר את הרווחה בחיים?
הנקודה של אלה היא
שהם, בערך, סודות האושר,
אבל הם דברים שאני חושב שאושר יזרום כתוצר לוואי.
הראשון הוא להתחבר,
שהקשרים החברתיים
יהיו אבני הבניין החשובות בחייך.
האם אתה משקיע זמן ואנרגיה עם אהוביך
כפי שאתה יכול?
המשך לבנות אותם.
השני הוא להיות אקטיבי.
הדרך המהירה לצאת ממצב רוח רע:
צא החוצה, צא להליכה, הדלק את הרדיו ורקוד.
להיות אקטיבי זה נהדר לשיפור מצב הרוח.
השלישי הוא לשים לב.
כמה אתה מודע לדברים שקורים מסביב לעולם,
חילופי העונות, אנשים סביבך?
האם אתה שם לב מה מבעבע עבורך ומנסה לצאת?
בהתבסס על עובדות רבות למודעות,
טיפול קוגניטיבי התנהגותי,
זה [מאוד] חזק לרווחה שלנו.
הרביעי הוא להמשיך ללמוד
וההמשכיות היא החשובה ---
ללמוד לאורך כל מסלול החיים.
אנשים מבוגרים שממשיכים להיות סקרנים וללמוד,
בריאותם טובה הרבה יותר מאלה שמתחילים להסגר.
זה לא חייב להיות לימודים פורמאליים; זה לא מבוסס ידע.
זה יותר סקרנות.
זה יכול להיות בישול של מתכון חדש,
נגינה על כלי, ששכחת בילדותך,
המשך ללמוד.
והאחרון,
שהוא האנטי כלכלי ביותר מבין הפעילויות,
הוא נתינה.
הנדיבות שלנו, האלטרואיזם,
החמלה שלנו,
כולם מחווטים
למנגנון התגמול במוח שלנו.
אנחנו מרגישים טוב אם אנחנו נותנים.
אתם יכולים לעשות ניסוי ולתת
לשתי קבוצות של אנשים מאה דולר בבוקר.
אמרו לקבוצה אחת להוציא את זה על עצמם
ולקבוצה השניה להוציא את זה על אחרים.
במדידה של האושר בסוף היום,
אלה שהלכו ונתנו לאחרים היו הרבה יותר מאושרים
מאלה שהוציאו למען עצמם.
אלה היו חמש הדרכים
ששמנו על הגלויות האלה,
אני אומר שזה לא צריך לעלות לכדור הארץ.
הם לא מכילים שום תכולה פחמנית.
הם לא צריכים הרבה טובין חומריים כדי להיות מסופקים.
כך שאני חושב שהם די אפשריים
כך שהאושר לא צריך לעלות לכדור הארץ.
כעת, מרתין לותר קינג,
ערב מותו,
נתן נאום יוצא מן הכלל.
הוא אמר, "אני יודע שיש אתגרים לפנינו,
"יש צרות לפנינו,
"אבל אני לא מפחד מהם. לא אכפת לי.
"הייתי בראש ההר,
"וראיתי את הארץ המובטחת."
כעת, הוא היה מטיף,
אך אני מאמין שהתנועה הסביבתית
ולמעשה, הקהילה העסקית, הממשל,
צריכים לטפס על ראש ההר,
ועליהם למצוא,
ולראות את הארץ המובטחת,
או את ארץ ההבטחה,
וצריך להיות להם חזון,
של עולם שכולנו רוצים.
ולא רק זאת, עלינו ליצור שינוי גדול
כדי להגיע לשם,
עלינו לסלול את הדרך הטובה עם דברים טובים.
האנושות רוצה להיות מאושרת.
סלול אותה עם חמש דרכים.
עלינו להשתמש בתמרורים
לאסוף אנשים יחד ולהצביע עבורם --
משהו כמו מדד כוכב הלכת המאושר.
אני מאמין
שכך נוכל ליצור עולם שכולנו רוצים,
בו האושר לא פוגע בכדה"א.
(מחיאות כפיים)