Aş vrea să vorbesc despre cele mai grave probleme ale lumii.
Nu voi vorbi despre cartea "The Skeptical Environmentalist" --
deşi e şi asta o alegere bună.
(Râsete)
Dar voi vorbi despre, care sunt problemele grave ale lumii?
Şi trebuie să spun, înainte să merg mai departe, ar trebui să rog pe fiecare dintre voi
să scoată o hârtie şi un pix
pentru că am de gând să vă rog să mă ajutaţi să vedem cum facem asta.
Aşadar, scoateţi un pix şi o foaie.
Ideea de bază e că există o grămadă de probleme în lume.
Voi menţiona doar câteva dintre ele.
Sunt 800 de milioane de oameni care mor de foame.
Un miliard de oameni nu au apă potabilă.
Două miliarde trăiesc în condiţii insalubre.
Sunt câteva milioane care mor de HIV şi SIDA.
Şi lista merge mai departe.
Două miliarde de oameni vor fi sever afectaţi de schimbările climatice -- şi aşa mai departe.
Sunt multe, multe probleme în lume.
Intr-o lume ideală, am putea să le rezolvăm pe toate, dar nu o facem.
Nu ne rezolvăm toate problemele.
Şi dacă nu o facem, cred că întrebarea pe care ar trebui să ne-o punem --
şi de aia e în sesiunea economică - e să spunem,
dacă nu rezolvăm toate astea, chiar trebuie să ne întrebăm,
pe care dintre ele ar trebui să le rezolvăm mai întâi?
Şi asta e întrebarea pe care vreau să v-o pun.
Dacă am avea la dispoziţie, să zicem 50 de miliarde de dolari în următorii 4 ani
ca să facem ceva bine în lume, pe ce ar trebui să-i cheltuim?
Am identitificat 10 dintre cele mai mari provocări ale lumii,
şi le voi citi repede.
Schimbările climatice, bolile transmisibile, conflictele, educaţia,
instabilitatea financiară, guvernarea şi corupţia,
subnutriţia şi foametea, migrarea populatiei,
salubrizarea şi apa, şi subsidiarele şi barierele de schimb comercial.
Credem că astea, din multe puncte de vedere,
cuprind cele mai mari probleme ale lumii.
Întrebarea evidentă care se pune,
care credeţi că sunt cele mai importante lucruri?
Unde ar trebui să începem să rezolvăm aceste probleme?
Dar asta e o întrebare greşită.
Asta a fost problema pusă la Davos în ianuarie.
Dar desigur, e o problemă să pui oamenii să se concentreze pe probleme.
Pentru că nu putem rezolva problemele.
Desigur cea mai mare problemă din lume e că vom muri cu toţii.
Dar nu dispunem de tehnologie să rezolvăm asta, aşa e?
Deci ideea e nu să prioritizăm problemele,
ideea e să prioritizăm soluţiile la probleme.
Şi asta ar fi -- desigur că devine puţin mai complicat.
La schimbările climatice, ar fi pactul de la Kyoto.
Pentru bolile transmisibile, ar fi clinici său plase de ţânţari
La conflicte, ar fi forţele Naţiunilor Unite de menţinere a pacii, şi tot aşa.
Ce vreau eu să vă rog să incercaţi să faceţi,
e ca în 30 de secunde -- şi ştiu că într-un fel asta e
o misiune imposibilă -- să scrieţi care credeţi
că sunt câteva dintre priorităţile de top.
Şi în afara de asta - şi aici, desigur, economia începe să fie dăunătoare --
să scrieţi care sunt lucrurile pe care ar trebui să nu le facem mai întâi.
Ce ar trebui să fie la sfârşitul listei?
Vă rog, luaţi 30 de secunde, poate vă sfătuiţi şi cu vecinul de lângă,
şi daţi-vă seama care ar trebui să fie priorităţile de top
precum şi cele mai puţin importante ale soluţiilor pe care le avem
pentru cele mai mari probleme ale lumii.
Partea uimitoare a acestui proces -- şi desigur, adică,
aş vrea -- am doar 18 minute,
deja v-am oferit o parte substanţială a timpului meu, nu-i aşa?
Aş vrea să pot să vă determin să vă gândiţi la procesul ăsta,
şi exact asta am facut.
Şi asta vă incurajez şi pe voi,
şi sunt sigur că vom avea discuţiile astea după,
să ne gândim, cum să prioritizăm?
Desigur, trebuie să vă întrebaţi,
de ce naiba nu a fost creată o asemenea listă până acum?
Şi un motiv e că prioritizarea e incredibil de neplăcută.
Nimeni nu vrea să facă asta.
Desigur, orice organizaţie ar vrea să fie în capul unei astfel de liste.
Şi nici unei organizaţii nu i-ar conveni să nu fie în capul listei.
Şi cum sunt mai multe locuri-diferite-de-unu
decât unu pe listă, e clar
de ce nu se vrea o astfel de listă.
Naţiunile Unite există de aproape 60 de ani,
dar nu am făcut niciodată până acum o listă fundamentală
cu toate lucrurile mari pe care le putem face în lume,
şi să spunem, pe care dintre ele să le facem mai întâi?
Asta nu înseamnă că nu prioritizăm --
orice decizie e o prioritizare, deci desigur prioritizăm
dacă implicit -- şi asta nu pare să fie la fel de bine
cu faptul că am prioritiza pe bune,
şi am continua şi am vorbi despre asta.
Ceea ce propun eu e să spunem că avem,
pentru foarte multă vreme, am avut o situaţie în care am avut un meniu de opţiuni.
Sunt multe, multe lucruri pe care le putem face în lume,
dar nu am ştiut nici costurile, nici dimensiunile.
Nu am avut nici o idee.
Imaginaţi-vă că intraţi într-un restaurant şi primiţi un meniu imens,
dar nu aveţi idee de preţuri.
Să zicem că vreţi o pizza, dar nu aveţi idee cât costă.
Poate fi un dolar, poate fi 1000.
Poate fi o pizza extra large.
Poate fi o pizza mică, nu-i aşa?
Am vrea să ştim toate aceste lucruri.
Şi asta e ceea ce Consensul de la Copenhaga încearcă să facă --
incearcă să pună preţuri pe probleme.
Cam asta a fost abordarea Consensului de la Copenhaga.
Avem 30 dintre cei mai buni economişti ai lumii, câte 3 pentru fiecare arie.
Deci avem 3 dintre cei mai buni economişti ai lumii care scriu despre modificările climatice.
Ce putem face? Care vor fi costurile?
Şi care va fi beneficiul?
La fel şi în cazul bolilor transmisibile.
Trei dintre cei mai buni experţi ai lumii intreabă ce putem face?
Care sunt costurile?
Ce ar trebui să facem în legatură cu asta, şi care va fi rezultatul?
Şi aşa mai departe.
Apoi unii dintre cei mai buni economişti ai lumii,
opt dintre cei mai buni economişti ai lumii, inclusiv 3 laureaţi ai premiului Nobel,
s-au întâlnit în Copenhaga în mai 2004.
I-am denumit echipa de vis.
Prefecţii Universităţii Cambridge au decis să-i numească
Real Madridul economiei.
Comparaţia asta merge foarte bine în Europa, dar nu prea funcţionează aici.
Şi oamenii ăştia au venit cu o listă de priorităţi.
Şi vă întrebaţi, de ce economişti?
Şi, desigur, eu sunt foarte fericit că aţi întrebat asta -- (Râsete) --
pentru că e o întrebare foarte bună.
Ideea e, desigur, că dacă vrei să ştii despre malarie,
întrebi un expert în malarie.
Dacă vrei să ştii despre climă, întrebi un climatolog.
Dar dacă vrei să ştii cu care dintre ei ar trebui să ai de-a face mai întâi,
poţi să-l întrebi pe oricare dintre ei, pentru că nici unul nu se ocupă cu asta.
Economiştii se ocupă cu asta.
Ei stabilesc priorităţile.
Ei au sarcina, într-un fel respingătoare, să stabilească ce să facem mai întâi,
şi ce să facem după aceea?
Deci asta e lista, şi asta e ce vreau să împărtăşesc cu voi.
Desigur, o puteţi vedea şi pe site,
şi cu siguranţă vom vorbi mai mult despre asta, pe măsură ce trece ziua.
Ei au venit cu o listă în care au spus
că sunt proiecte rele -- adică proiecte
în care dacă investeşti un dolar, câştigi mai puţin de un dolar.
Apoi există proiecte echitabile, proiecte bune şi proiecte foarte bune.
Şi evident, proiectele foarte bune sunt cele cu care ar trebui să începem.
Voi începe de la sfârşit
ca să terminăm cu cele mai bune proiecte.
Astea erau proiectele rele.
După cum vedeţi la coada listei se află schimbările climatice.
Asta ofensează mulţi oameni, şi probabil că e unul dintre motivele
pentru care oamenii vor spune să nu mă mai întorc aici.
Şi aş vrea să vorbesc despre asta, pentru că e chiar curios.
De ce a apărut?
Şi chiar voi încerca să revin la asta
pentru că probabil e unul dintre lucrurile
cu care nu vom fi de acord în lista pe care aţi făcut-o.
Motivul pentru care ei au spus că Kyoto --
sau a face ceva în plus faţă de Kyoto - e o idee rea
fiindcă de fapt e foarte ineficient.
Nu spune că încălzirea globală nu se întâmplă.
Nu spune că nu e o problemă mare.
Dar spune că ceea ce putem face în legătură cu asta
e foarte puţin, la un cost foarte ridicat.
Ceea ce ei ne arată, media tuturor modelelor macroeconomice,
e că Kyoto, dacă toată lumea ar fi de acord, ar costa în jur de 150 de miliarde $/an.
E o sumă substanţială de bani.
E de doua său de trei ori mai mare decât suma alocată ajutoarelor globale pentru dezvoltare
pe care o dăm "Lumii a treia" în fiecare an.
Şi totuşi ar face foarte puţin bine.
Toate modelele arată că ar amâna încălzirea pentru aproximativ 6 ani începând cu 2100.
Deci tipul din Bangladesh care va fi inundat în 2100 poate aştepta până în 2106.
Ceea ce e puţin mai bine, dar nu foarte bine.
Deci ideea aici e să spunem, ei bine, am cheltuit o grămadă de bani ca să facem puţin bine.
Şi ca să vă dau un termen de comparaţie,
Naţiunile Unite estimează că pentru jumătate din suma asta,
pentru 75 de miliarde de dolari pe an,
am putea rezolva toate problemele majore de bază ale lumii.
Am putea oferi apă potabilă, salubrizare, asistenţă medicală de bază
şi educaţie fiecărui om de pe planetă.
Deci trebuie să ne întrebăm, dacă vrem să cheltuim dublul acestei sume
pentru a face foarte puţin bine?
Sau jumătatea sumei pentru a face o cantitate surprinzătoare de bine?
Şi ăsta e motivul pentru care devine un proiect rău.
Nu e pentru că spunem că dacă am avea toţi banii din lume, nu am vrea să o facem.
Dar când nu-i avem, atunci nu mai e prioritatea numărul unu.
Proiectele echitabile -- nu voi comenta pe marginea tuturor acestora --
dar bolile transmisibile, serviciile medicale de bază - au reuşit să intre,
pentru simplul motiv că, da, serviciile medicale de bază e un lucru mare.
Ar face un mare bine, dar e, de asemenea, foarte costisitor.
Din nou, ceea ce ne spune e că deodată
începem să ne gândim la ambele părţi ale ecuaţiei.
Dacă ne uităm la proiectele bune, sunt incluse cele legate de salubrizare şi apă.
Din nou, salubrizarea şi apa sunt incredibil de importante,
dar şi costă mult ca infrastructură.
Astfel încât vreau să vă arăt topul primelor patru priorităţi
care ar trebui să fie primele pe care să le avem în vizor
când vorbim despre cum ar trebui să ne ocupăm de problemele din lume.
A patra cea mai bună problemă e malaria -- să rezolvăm malaria.
Incidenţa malariei e de aproximativ câteva milioane de oameni infectaţi în fiecare an.
Ar putea să coste chiar un procentaj din PIB
anual, în cazul ţărilor afectate.
Dacă am investi 13 miliarde de dolari în următorii patru ani,
am putea reduce incidenţa la jumătate.
Am evita moartea a aproximativ 500.000 de oameni,
dar poate mult mai important, am putea evita infectarea
unui miliard de oameni pe an.
Am creşte simţitor abilitatea lor
de a se ocupa de multe alte probleme pe care le au.
Desigur, pe termen lung, inclusiv de problema încălzirii globale.
Al treilea cel mai bun proiect e comerţul liber.
Pe scurt, modelul arată că dacă am dispune de comerţ liber,
şi în special să tăiem subvenţiile în SUA şi Europa,
am putea, practic, stimula economia globala
la un număr ameţitor de aproximativ 2400 de miliarde de dolari pe an,
din care jumătate ar reveni ţărilor din Lumea a treia.
Din nou, ideea e că am putea scoate
două, trei sute de milioane de oameni din sărăcie,
radical de repede, într-un interval de doi până la cinci ani.
Acesta ar fi al treilea cel mai bun lucru pe care l-am putea face.
Al doilea cel mai bun lucru ar fi să ne concentrăm pe subnutriţie.
Nu doar subnutriţie în general, dar există o metoda foarte ieftină
să ne ocupăm de malnutriţie, şi anume, de lipsa micronutrienţilor.
Practic, aproximativ jumătate din populaţia lumii are lipsă de
fier, zinc, iod şi vitamina A.
Dacă investim 12 miliarde de dolari,
am putea face un atac puternic în această problemă.
Acesta ar fi a doua cea mai bună investiţie pe care am putea-o face.
Şi cel mai bun proiect ar fi să ne concentrăm pe HIV / SIDA.
Practic, dacă investim 27 de miliarde de dolari în următorii 8 ani,
am putea evita 28 de milioane de noi cazuri de HIV / SIDA.
Din nou, ceea ce face şi spune asta e că
sunt două moduri diferite în care ne putem ocupa de HIV / SIDA.
Unul e tratamentul, celălalt e prevenirea.
Şi din nou, într-o lume ideală, le-am face pe amândouă.
Dar într-o lume în care nu facem nici una, sau nu le facem prea bine,
ar trebui măcar să ne gândim unde să investim mai întâi.
Şi tratamentul e mult, mult mai scump decât prevenirea.
Prin urmare, putem face mult mai multe
investind în prevenire.
Practic pentru suma de bani pe care o cheltuim,
putem face X bine în tratare,
şi de 10 ori mai mult bine în prevenire.
Şi din nou, ne concentrăm pe prevenire mai degrabă decât pe tratament,
în primul rând.
Ceea ce face asta e că ne pune să ne gândim la propriile noatre priorităţi.
Aş vrea să vă uitaţi la listele voastre de priorităţi şi să spuneti,
dacă aţi nimerit-o?
Sau dacă sunteţi aproape de ceea ce am propus noi aici?
Ei bine, desigur, unul dintre lucruri e din nou schimbarea climei.
Văd o mulţime de oameni care găsesc foarte, foarte puţin probabil că ar trebui să facem asta.
Ar trebui să ne ocupăm şi de schimbările climatice,
dacă nu din alt motiv, pentru simplul fapt că e o problemă atât de mare.
Dar desigur, nu rezolvăm toate problemele.
Sunt multe probleme în lume.
Şi vreau să fiu sigur că, dacă ne concentrăm pe probleme,
atunci ne concentrăm pe cele care trebuie.
Pe cele unde putem face mult bine mai degrabă decât puţin bine.
Şi cred că, de fapt -- Thomas Schelling,
unul dintre participanţii din echipa de vis, a spus-o foarte, foarte bine.
Unul dintre lucrurile pe care oamenii le uită, e că într-o sută de ani,
când vorbim despre care va fi impactul schimbărilor climatice,
oamenii vor fi mult, mult mai bogaţi.
Chiar şi scenariile cele mai pesimiste ale Naţiunilor Unite
estimează că persoanele medii în lumea în curs de dezvoltare din 2100
vor fi aproximativ la fel de bogate pe cât suntem noi azi.
Mult mai probabil, ei vor fi de două până la de patru ori mai bogaţi decât noi acum.
Şi desigur, noi vom fi şi mai bogaţi decât atât.
Dar ideea e, când vorbim despre salvat oameni,
sau ajutat oameni din Bangladesh în anul 2100
nu vorbim despre un locuitor sărac al Bangladesh-ului.
Vorbim de fapt, despre un olandez destul de bogat.
Şi deci, ideea de bază, e să ne întrebăm,
vrem să cheltuim mulţi bani ca să ajutăm puţin,
un olandez destul de bogat, peste 100 de ani?
Sau vrem să ajutăm oameni săraci, chiar acum, în Bangladesh,
oameni care au nevoie de ajutor şi pe care îi putem ajuta cu cheltuieli minime?
Sau, dupa cum a spus Schelling, imagineaza-ti că vei fi bogat -- pt. că vei fi --
un chinez bogat, un bolivian bogat, un congolez bogat, în anul 2100
şi te vei gândi la anul 2005 şi vei spune " Ce ciudat că le-a păsat atât de mult
să mă ajute puţin cu schimbările climatice,
şi i-a interesat atât de puţin să-l ajute pe bunicul meu
şi pe străbunicul meu, pe care ar fi putut să-i ajute mult mai mult,
şi care aveau mai multă nevoie de ajutor?"
Şi cred că asta ne spune într-adevăr de ce
trebuie să ne ordonăm corect priorităţile.
Chiar dacă nu corespund cu modul tipic în care vedem această problemă.
Desigur, asta e din cauză că schimbările climatice au parte de imagini atât de frumoase.
Avem, ştiţi voi, " Unde vei fi poimâine?" - arată uimitor, nu?
E un film bun în sensul în care
chiar vreau să-l văd, desigur, dar nu vă aşteptaţi ca Emmerich
să-l distribuie pe Brad Pitt în următorul lui film
să cureţe latrine în Tanzania sau altceva de genul. (Râsete)
Pur şi simplu, asta nu e de ajuns pentru a face un film.
În multe feluri, mă gândesc la Consensul de la Copenhaga
şi la toată discuţia despre priorităţi
ca o metodă de apărare în faţa problemelor plictisitoare.
Să fim siguri că realizăm că nu e despre cum să ne simţim noi bine,
nu e despre a face lucruri care au o mare atenţie din partea media,
ci e despre locuri în care chiar putem să facem cel mai mult bine.
Alta obiecţie, cred că e important să spun,
e că sunt într-un fel -- sau suntem într-un fel - în faţa unei alegeri greşite.
Desigur, ar trebui să facem toate lucrurile,
într-o lume ideală -- sunt perfect de acord.
Cred că ar trebui să le facem pe toate, dar nu le facem.
In 1970, lumea dezvoltată stabilea că vom cheltui
acum de două ori mai mult faţă de 1970 în ţările în curs de dezvoltare.
De atunci ajutorul nostru s-a înjumătăţit.
Deci nu pare că suntem pe drumul
rezolvării subite a problemelor mari.
În acelaşi mod, oamenii spun, dar cum e cu războiul din Iraq?
Ştiţi, cheltuim 100 de miliarde de dolari.
De ce nu cheltuim suma asta ca să facem bine în lume?
Sunt întru totul pentru asta.
Dacă oricare dintre voi îl poate convinge şi pe Bush, e perfect.
Dar ideea e în continuare,
dacă obţinem suplimentar 100 de miliarde de dolari,
tot vrem să le cheltuim în cel mai bun mod posibil, nu-i aşa?
Deci problema reală aici, e să ne aşezăm
şi să ne gândim care sunt priorităţile potrivite.
Ar trebui să menţionez repede, e chiar corectă lista asta pe care am scos-o?
Ştii, când întrebi cei mai buni economişti din lume,
ajungi inevitabil, să întrebi bărbaţi caucazieni, americani în vârstă.
Şi ei nu sunt în mod necesar, ştii tu,
modele reprezentative pentru întreaga lume.
Aşa că am invitat 80 de oameni tineri de peste tot din lume
să vină şi să rezolve aceeaşi problemă.
Singurele două criterii au fost ca ei să fie studenţi,
şi să vorbească engleză.
Marea lor majoritate au fost, în primul rând, din ţări în curs de dezvoltare.
Au avut toţi aceleaşi materiale, dar au avut voie să depaşească
sfera discuţiei, ceea ce au şi făcut,
pentru a veni cu listele lor proprii.
Şi lucrul surprinzător a fost că lista lor a fost foarte similară --
cu subnutriţia şi bolile la vârf
şi schimbările climatice la coadă.
Am făcut asta cu multe alte ocazii.
Au fost multe alte seminarii şi studenţi, şi diverse lucruri.
Toţi au venit cam cu aceeaşi listă.
Şi asta imi dă speranţe mari, serios, în a spune că eu cred
că avem un drum în faţa, să începem să ne gândim la priorităţi.
Şi să spunem, ce e important în lume?
Desigur, într-o lume ideală, din nou am vrea să facem tot.
Dar dacă nu facem, măcar putem începe să ne gândim cu ce să pornim?
Eu văd Consensul de la Copenhaga ca şi un proces.
L-am făcut în 2004,
şi sperăm să adunăm mult mai mulţi oameni,
să obţinem informaţie mult mai bună pt. 2008, 2012.
Să cartografiem direcţia potrivită a lumii.
Şi să începem să ne gândim şi la triajul politic.
Să începem să ne gândim să spunem "Să nu facem
lucrurile pt. care putem face foarte puţin cu costuri foarte ridicate,
lucrurile pe care nu ştim cum să le facem,
ci să facem lucruri uimitoare, în care putem face o cantitate
enormă de bine, cu costuri mici, chiar acum.
La sfârşitul zilei, puteţi să nu fiţi de acord
cu discuţia despre cum putem să prioritizăm acestea,
dar trebuie să fim cinstiţi şi drepţi şi să spunem,
că dacă putem face nişte lucruri, sunt alte lucruri pe care nu le vom face.
Dacă ne îngrijorăm prea mult din cauza unor lucruri,
vom sfârşi prin a nu ne îngrijora din cauza altora.
Deci sper că asta ne va ajuta să ne organizăm mai bine priorităţile
şi să ne gândim cum putem munci mai bine în folosul lumii.
Mulţumesc.