Voi vorbi despre mine, lucru pe care îl fac rar pentru că
în primul rând prefer să vorbesc despre lucruri despre care nu ştiu nimic.
Și în al doilea rând, sunt o narcisistă în recuperare.
(râsete)
N-am ştiut că sunt o narcisistă.
Credeam că narcisismul înseamnă să te iubeşti pe tine,
dar cineva mi-a spus că are şi-un alt înţeles.
E mai trist decât iubirea de sine. Este iubire de sine neîmpărtășită.
(râsete)
Nu-mi permit să recidivez.
Vreau să explic cum mi-am creat propriul stil de comedie,
pentru că am trecut prin atâtea stiluri...
Am început cu improvizaţia – o formă a ei– numită jocuri teatrale, care au o regulă,
– despre care mereu am crezut că ţine de etica unei societăți – şi anume:
nu poţi nega realitatea altei persoane, poţi doar s-o dezvolţi.
Trăim într-o societate bazată pe contrazicerea realităţii altora.
Totul e legat de contradicţie.
De asta-s aşa de sensibilă la contradicţie în general: o văd peste tot.
De exemplu sondajele.
E ciudat pentru mine cum în sondaje,
procentul americanilor care „nu ştiu” răspunsul la o întrebare, e mereu 2%.
75% dintre americani cred că Alaska face parte din Canada,
dar doar 2% „nu ştiu” efectul pe care dezastrul din Argentina
îl va avea asupra politicii monetare a FMI-ului.
(râsete) pare o contradicție.
Sau această reclamă din New York Times:
„Un ceas scump vorbeşte elocvent despre rangul tău în societate.
Dacă-l cumperi de la noi, e strigător la cer că ai bun-gust ."
(râsete)
Sau asta din revista Avocatul Californian,
într-un articol sigur adresat avocaților de la Enron.
„Supravieţuirea în pârnaie: ce să faci şi ce să nu faci"
(râsete)
„Nu folosi cuvinte mari." (râsete)
„Învățați lingua franca."
(râsete)
Mda. Lingua asta Frankie.
(râsete)
Cred că e o contradicție că eu vorbesc despre ştiință
când nu ştiu matematică.
Apropo: îi sunt recunoscătoare lui Dean Kamen că a subliniat
că din motive culturale femeile și minoritățile
nu pătrund în domeniul știiței și tehnologiei,
pentru că eu nu fac matematică
din cauză că am învățat matematica și citirea în același timp.
Deci ai 6 ani și citești Albă ca Zăpada și cei 7 Pitici.
E repede evident că-s doar două feluri de bărbați pe lume:
pitici și prinți din poveste.
Şansele sunt 7/1 să găsești prințul.
(râsete)
De asta fetițele nu fac matematică. E prea deprimant.
(râsete)
SIgur, vorbind despre știință, aş putea – cum am făcut acum câteva seri –
să stârnesc furia mai multor oameni de știință
care erau foarte supărați pe mine,
pentru că am folosit „postmodern” de parcă ar fi fost normal.
Și ei s-au supărat foarte tare.
Unul din ei, în apărarea lui, cred că
a vrut doar să mă implice într-o discuție serioasă.
Dar eu nu mă implic în discuții serioase. Nu sunt de acord cu ele.
Pentru că discuțiile, bineînțeles, sunt despre contradicții.
şi ţin cont de valori care mie-mi par îndoielnice.
Mă îndoiesc de valoarea științei newtoniene, de exemplu raţionalitatea:
trebuie să fii raţional într-o discuţie.
Ei bine, raționalitatea e clădită – cum spunea Christie Hefner astăzi –
pe sciziunea minte-corp. Vă amintiţi?
Capul e bun, corpul e rău. Capul e ego, corpul e id.
Când spunem „eu" - după Rene Descartes – „Gândesc, deci exist", ne referim la cap.
Și cum cânta David Lee Roth în „Just a Gigolo" (Doar un gigolo)
"I ain't got no body." (Nu am corp.)
Așa înţelegi raționalitatea.
De asta regăsim atâta umor când corpul îşi revendică drepturile asupra capului.
De asta există umorul de toaletă și umorul sexual.
De asta există Frații Raspyni care-l pocnesc pe Richard în zona genitală.
Și râdem îndoit atunci, pentru că el e corpul, dar e şi...
Voce din culise: ...Richard.
Emily Levine: Richard. Ce am spus? (râsete)
Richard. Da, dar e și capul, capul conferinței.
Ăsta e celălalt tip de umor - ca Art Buchwald când atacă şefii statului.
Sigur nu face la fel de mulți bani ca cu umorul corpului,
(râsete)
dar totuşi te prețuim și să te adorăm.
Există totuși o contradicție raționalităţii în ţara asta,
anume că: oricât ne-am onora capetele suntem foarte anti-intelectuali.
Știu asta pentru că am citit în New York Times
o reclamă a fundaţiei Ayn Rand pe o pagină întreagă, după 11 septembrie:
„Problema nu e Irak-ul sau Iranul, ci problema acestei ţări
sunt profesorii universitari și progeniturile lor."
(râsete)
Aşa că am recitit „The Fountainhead"...
(râsete)
Nu știu câţi aţi citit-o şi nu-s expertă în sadomasochism.
(râsete)
Dar o să citesc pasaje la întâmplare de la pagina 217:
„Un stăpân, posedând-o dureros, disprețuitor era extazul pe care îl vroia.
Când stăteau împreună în pat era cum trebuia să fie,
cum cerea natura actului, un act de violență.
Erau dinți încleștați și ură. Era de neîndurat.
Nici o mângâiere, ci un act al durerii. Agonia ca act al pasiunii."
Deci vă imaginați surprinderea mea când am citit în The New Yorker
că Alan Greenspan – directorul Rezervelor de Stat –
o numește pe Ayn Rand, mentorul său intelectual.
(râsete)
E ca și cum ai descoperi că dădaca ta e o dominatrix.
(râsete)
Rău destul că a trebuit să îl vedem pe J. Edgar Hoover în rochie.
Acum trebuie să ni-l închipuim pe Alan Greenspan
într-un corset negru din piele, tatuat pe fund: „Biciuieşte inflaţia acum!”
(râsete)
Și Ayn Rand, cunoscută pentru o filozofie numită obiectivism,
care reflectă o altă valoare a fizicii newtoniene: obiectivitatea.
Obiectivitatea, în mare, e construită după același principiu sado-maso.
E subiectul care subjugă obiectul.
Așa te impui: te faci vocea activă şi obiectul e non-vocea pasivă .
Am fost fascinată de reclama de la Oxygen.
Nu știu dacă știți asta -
poate s-a schimbat între timp sau poate făceaţi o declaraţie,
dar în multe creșe de spital din țară oricum până nu demult,
conform unei cărți de Jessica Benjamin,
semnul de pe pătuţul băieţilor era: „Sunt băiat”
şi pe pătuţul fetelor scria: „E o fată”. Da!
Pasivitatea a fost proiectată cultural asupra fetițelor şi asta continuă
cum cred că v-am zis anul trecut... E un sondaj care dovedește...
era un sondaj făcut de revista Time în care numai bărbații au fost întrebați:
„Ați făcut vreodată sex cu o femeie care vă displăcea activ?”
Și, ei bine, 58% au spus „da”,
ceea ce cred că e exagerat, pentru că mulţi bărbaţi răspund aşa doar dacă spui:
„Ați făcut vreodată sex ... " „Da!" - nici măcar nu așteaptă restul.
(Râsete)
Și bineînțeles 2% nu știau dacă au făcut sau nu - (râsete)
Asta e prima referință din tentativa de cvadruplă.
(râsete)
Tema subiect-obiect mă interesează
pentru că de asta cred în corectitudinea politică. Chiar cred.
Cred că se poate ajunge prea departe.
Cred că Frații Ringling s-ar putea să fi mers prea departe
cu un anunț publicat în New York Times Magazine.
„Avem o datorie emoțională și financiară pe viață faţă de partenerul nostru,
Elefantul asiatic.”
(râsete)
Poate-i prea de tot.
Dar nu cred că o persoană de culoare care râde de albi
e același lucru cu un alb care râde de cei de culoare.
Sau femei care râd de bărbați nu-i la fel ca bărbați care râd de...
Sau săraci care râd de bogați, nu-i tot aia cu bogați...
Cred că poți să râzi de cei care au, nu și de ce-i care n-au
şi de-asta nu mă vedeți râzând de Kenneth Lay și soția lui încântătoare.
(râsete)
Ce-i de râs în a te limita la 4 case?
(râsete)
Chiar am învățat lecția asta
în timpul scandalurilor sexuale din administraţia Clinton,
cum le numesc eu, „vremurile bune de-odinioară.”
(râsete)
Când cunoscuţi de-ai mei, care se consideră liberali și toate cele,
râdeau de Jennifer Flowers și Paula Jones.
În principiu râdeau de ele pentru că erau gunoi de rulotă sau gunoi alb.
Li se pare, cred, că e ceva inofensiv şi că nu jignesc pe nimeni.
Până când citești – ca mine – o reclamă în Los Angeles Times.
„De vânzare: compresor pentru gunoi alb."
(râsete)
Deci toată chestia asta cu subiect-obiect e relevantă în ce privește umorul.
Am citit o carte scrisă de o femeie pe nume Amy Richlin,
care e directorul departamentului de clasicism de la USC.
Cartea se bumeşte „Grădina lui Priapus" şi-n ea spune că umorul roman
oglindește construcția societății romane.
Societatea romană era foarte de sus în jos ca și a noastră într-un fel.
La fel era şi umorul. Atingea mereu sub centură.
Deci era întotdeauna satiristul, ca Juvenal sau Marshall,
care reprezenta audiența, și care râdea de cei dinafară,
de cei care nu aveau același statut cu al subiectului.
La fel şi în stand-up, comicul stand-up trebuie să domine audiența.
Sâcâiala tensionează încercarea şi capacitatea lui de a domina
și depăşirea momentului când e întrerupt.
Eram bună la asta când făceam stand up,
dar nu-mi plăcea pentru că stabileau termenii interacțiunii.
La fel cum o discuție serioasă determină oarecum conţinutul subiectului dezbătut.
Și căutam o formă care să nu aibă asta.
Căutam ceva mai interactiv.
Știu că acest cuvânt e des folosit de televânzători.
Îmi e dor de televânzătorii de demult, vă spun asta.
(râsete)
Îmi este. Pentru că măcar aveai o șansă. Eu obișnuiam să le închid telefonul.
Dar am citit în Dragă Abby că e nepoliticos.
Când a mai sunat unul, l-am lăsat până la jumătatea discursului și i-am spus:
„Ai o voce sexy!”
(râsete)
A închis el!
(râsete)
Dar interacţiunea permite audienței să influențeze ce faci
la fel cum tu le influențezi percepția asupra lumii.
Exact asta caut.
Căutam, când am început să analizez ce anume fac eu.
Am citit „Șmecherii fac lumea asta” de Lewis Hyde şi parcă mă psihoanaliza.
Adică a descris tot.
Venind la această conferință am realizat că aproape toţi de aici au acele calităţi,
pentru că un șmecher e de fapt un agent al schimbării.
Șmecherul e un agent al schimbării şi calităţile pe care le voi descrie
sunt calitățile care permit schimbării să aibă loc.
Una dintre ele e depășirea limitelor.
Cred că asta i-a înfuriat pe oamenii de știință.
Dar mie îmi place să depășesc limitele, să vorbesc despre lucruri
despre care nu știu nimic. (sună un telefon)
Sper că e impresarul meu, pentru că voi nu mă plătiți.
(râsete)
Cred că e bine să vorbesc despre lucruri despre care nu știu nimic
pentru că aduc un punct de vedere nou.
Eu văd contradicția pe care voi poate nu o vedeţi.
Odată un mim – sau miiim, cum îşi spunea – era un mim foarte egoist.
Mi-a spus că trebuie să îi arăt mai mult respect
pentru că i-a luat 18 ani să-nvețe să mimeze corect.
Păi aşa-ţi dai seama că numai proștii se ocupă de asta.
(râsete)
Durează doar 2 ani să înveți să vorbești.
(râsete)
(aplauze)
Asta-i problema cu „obiectivitatea”.
Când ești înconjurat doar de oameni care folosesc același vocabular ca tine
sau împărtășesc aceleași presupuneri, începi să crezi că asta-i realitatea.
Ca economiștii. Ei definesc raţionalul prin faptul că acţionăm
în propriul nostru interes economic.
Păi Michael Hawley sau Dean Kamen sau bunică-mea!...
Bunica mea a reprezentat mereu interesul altora, fie că au vrut sau nu să facă asta.
(râsete)
Dacă ar fi existat Jocurile Olimpice la martirism, ea ar fi pierdut intenţonat.
(râsete)
„Nu, ia tu premiul. Tu ești tânăr. Eu sunt bătrână. Cine o să vadă?
Ce viitor am eu? Mor în curând.
(Râsete)
Deci, această depășire a limitelor, un fel de strecurare...
Fritz Lanting, – oare aşa îl cheamă? – el a zis că e o strecurare.
Asta-i o calitate a unui șmecher. Alta e strategia de a nu se opune.
Vine în locul contradicției, unde negi realitatea celuilalt,
aici ai un paradox, unde permiți mai multor realități să coexiste.
Cred că mai e o construcție filozofică, dar nu știu sigur cum se numește.
Exemplul meu despre ea e un afiş dintr-un magazin de bijuterii:
„Urechile găurite cât timp așteptați."
(Râsete)
Aici alternativa depăşeşte imaginația.
(Râsete)
„O, mulțumesc. Totuși, o să le las acolo. Mulțumesc mult.
Am niște treabă. Vin după ele pe la 5, dacă e bine şi pentru voi.
Poftim? Ce? Nu vă aud."
(Râsete)
Altă caracteristică a unui șmecher e norocul deștept.
Acele accidente,– Louis Kahn vorbea despre accidente –
asta e o altă calitate a unui șmecher.
Un șmecher are o minte pregătită pentru neașteptat.
Asta şi, – le voi spune cercetătorilor – şmecherul nu ţine mult la ideile sale
ca să aibă loc pentru idei noi sau ca să vadă contradicţiile
sau ce probleme ascunse au ideile sale. Nu-i nici o glumă aici.
Vroiam doar să-i pun pe cercetători la locul lor.
(Râsete)
Uitaţi cum mi-ar plăcea mie să fac schimbarea: prin conexiuni.
Asta e ce tind să văd chiar mai mult decât contradicții.
Cum se numesc degetele şopârlei?
Ele se îmbârligă şi desbârligă ca degetele lui Micheal Moschen.
Îmi plac conexiunile.
De exemplu citesc că unul din cele 2 atribute ale materiei
în universul newtonian – există două atribute ale materiei în universul newtonian –
unul e ocuparea spațiului. Materia ocupă spațiu.
Cu cât contezi mai mult cu atât ocupi mai mult spațiu
şi asta explică întregul fenomen SUV.
(Râsete)
Celălalt e impenetrabilitatea.
În Roma antică, impenetrabilitatea era criteriul masculinității.
Masculinitatea însemna ca tu să fii pentratorul activ.
Apoi în economie e un producător activ și un consumator pasiv
ceea ce explică de ce afacerile trebuie mereu să penetreze piețe noi.
Da, am forțat China să își deschidă piața. Ne-a făcut să ne simțim bine, nu-i aşa?
(Râsete)
Acum noi suntem penetraţi.
Companiile biotehnologice intră în noi și își pun stegulețe pe genele noastre.
Noi suntem penetrați.
Suspectez că de cineva care ne displace în mod activ.
(Râsete)
Asta e a doua din cvadruplu. Da, sigur că v-ați prins.
Vă mulțumesc foarte mult. Mai am jumate.
(Râsete)
Ce încerc să fac cu aceste conexiuni e să scurt circuitez gândirea oamenilor.
Să vă fac să nu urmați mod obişnuit de asocieri, ci să le reorganizaţi.
La propriu, când oamenii vorbesc despre șocul recunoașterii,
e vorba de re-cunoaştere, de reorganizarea modului în care gândești.
Aveam un banc care mergea cu asta, dar l-am uitat. Îmi pare atât de rău.
Devin ca femeia din bancul despre...
ați auzit bancul cu femeia care era în mașină cu mama ei?
Mama e mai în vârstă şi trece pe roșu. Fiica nu vrea să zică nimic.
Nu vrea să sune ca: „Ești prea bătrână ca să conduci.”
Mama trece a doua oară pe roşu, iar fiica, cu toată diplomaţia:
„Mamă, știi că tocmai ai trecut de 2 ori pe roșu?”
Și mama spune: - Vai! Eu conduc?
(Râsete)
Și ăsta e șocul recunoașterii la șocul recunoașterii.
Asta întregește cvadruplul.
(Râsete)
Vreau să mai spun două lucruri.
1 – o altă caracteristică a șmecherului:
șmecherul trebuie să meargă pe această linie fină.
Trebuie să aibă ținută.
Ştiți ce mi-e cel mai greu să fac când fac ce fac?
Să-mi construiesc spectacolul așa încât să fie pregătit și nepregătit.
Să găsești echilibrul între aceste lucruri este întotdeauna periculos
pentru că s-ar putea să cazi prea tare în nepregătit.
Dar să fi prea pregătit nu lasă loc accidentelor.
Mă gândeam la ce a spus ieri Moshe Safdie despre frumusețe,
pentru că în cartea lui, Hyde spune că uneori un șmecher poate da în frumos.
Dar pentru asta trebuie să dai deoparte celelalte calități
pentru că o dată intrat în frumos ești într-un lucru complet.
Ești în ceva ce ocupă spațiu și timp. E un lucru propriu-zis.
E extraordinar să vezi un lucru frumos.
Dar dacă nu faci asta, dacă permiți accidentelor să se tot întâmple,
poţi să ajungi pe o lungime de undă.
Mă gândesc la ce fac ca la o undă de probabilitate.
Când dai în frumos unda de probabilitate se prăbuşeşte într-o singură posibilitate.
Îmi place să explorez toate posibilitățile
să fiu pe aceeași lungime de undă cu auditoriul.
Ultima calitate a unui șmecher e că nu are un cămin.
E tot timpul pe drumuri.
Vreau să-ţi spun în încheiere, Richard, că în TED ai creat un cămin.
Și mulțumesc că m-ai invitat în el.
Vă mulțumesc foarte mult.
(aplauze)