Jeg vil tale om mig selv,
hvilket jeg ellers sjældent gør, fordi jeg, for det første,
foretrækker at tale om ting, jeg ikke ved noget som helst om.
Og for det andet, fordi jeg er en narcissist i bedring.
(Latter)
Jeg vidste faktisk ikke, jeg var en narcissist.
Jeg troede, narcissisme betød, at man elskede sig selv.
Men så var der en, der fortalte mig, at der var en bagside ved det.
Det er faktisk langt mere trist end selvkærlighed.
Det er ugengældt selvkærlighed.
(Latter)
Jeg synes ikke, jeg kan tillade mig selv et tilbagefald.
Men jeg vil, derimod, forklare
hvordan jeg nåede frem til min særlige form for komedie,
eftersom jeg har prøvet så mange forskellige variationer af den.
Jeg begyndte med improvisation.
Den særlige improvisationsform der hedder teaterspil,
der havde én regel -
som jeg altid har opfattet som en glimrende etisk retningslinje i et samfund.
Og reglen var, at du ikke kunne fornægte den anden persons virkelighed,
kun bygge oven på den.
Og selvfølgelig lever vi et samfund, der er besat af at
modsige andre menneskers virkelighed.
Det hele drejer sig om modsigelse,
og jeg tror, det er derfor, jeg generelt er så sensibel over for modsigelser.
Jeg ser det alle vegne.
Ligesom meningsmålinger. Ik? Jeg undrer mig altid over,
at i meningsmålinger
er procentdelen af amerikanere, der ikke kender svaret på et givent spørgsmål,
altid to procent.
75 procent af alle amerikanere
tror, at Alaska er en del af Canada.
Men kun to procent ved ikke, hvilken påvirkning
sammenbruddet i Argentina vil få på IMF's pengepolitik -
(Latter)
- det forekommer at være en modsigelse.
Eller denne annonce, jeg læste i New York Times:
"Et fornemt armbåndsur signalerer noget om din plads i samfundet.
Et ur købt hos os skriger af god smag."
(Latter)
Eller dette, som jeg fandt i et magasin med titlen California Lawyer,
i en artikel, der uden tvivl må være tiltænkt advokaterne i Enron.
"At overleve kritikken. Hvad du bør gøre og ikke gøre."
(Latter)
"Brug ikke svære ord"
(Latter)
"Lær lingua franca."
(Latter)
Ja, lingua dét, Frankie.
(Latter)
Og jeg tror, det er en selvmodsigelse, at jeg
taler om videnskab, når jeg ikke ved noget om matematik.
Du ved, fordi - og forresten er jeg Dean Kamen så taknemmelig for
at påpege, at en af grundene til
at der er kulturelle årsager til,
at kvinder og minoriteter ikke betræder videnskabens og teknologiens områder -
fordi, for eksempel, grunden til at jeg ikke interesserer mig for matematik er,
at jeg er opdraget til at lave matematik og læse, samtidigt.
Så, du er altså seks år gammel, og du læser Snehvide og de syv dværge.
Det bliver meget hurtigt klart for dig,
at der kun er to slags mænd i verden,
dværge og prinser.
Og oddsene er syv til en imod, at du finder prinsen.
(Latter)
Det er grunden til, at små piger nødigt laver matematik. Det er alt for deprimerende.
(Latter)
Og naturligvis, når vi nu taler om videnskab
så kan jeg, som jeg gjorde forleden aften,
påkalde mig en voldsom vrede fra visse videnskabsfolk,
der var meget vrede på mig.
Jeg tror, det var fordi, jeg brugte ordet "postmoderne", som om det var helt OK.
Og de blev meget vrede.
En af dem, skal det siges, ville virkelig gerne inddrage mig, tror jeg,
i en seriøs diskussion.
Men jeg involverer mig ikke i seriøse diskussioner.
Jeg synes ikke om dem,
fordi diskussioner selvsagt handler om modsigelser.
Og de formes efter disse værdier.
Jeg stiller spørgsmålstegn ved de værdier, der ligger i newtonsk videnskab.
På samme måde som med rationalitet; du forventes at være rationel i en diskussion.
Men rationalitet er konstrueret
af det, som Christie Hefner fortalte om i dag,
splittelsen mellem krop og intellekt. Du ved ...
intellektet er godt, kroppen er dårlig.
Intellektet er ego, kroppen er id.
Når vi siger "jeg", som når Rene Descartes sagde:
"Jeg tænker, derfor er jeg",
så mener vi intellektet.
Som David Lee Roth sang i "Just a Gigolo":
"Jeg har ikke nogen krop."
Det er sådan, du bliver rationel.
Og det er grunden til, at så meget humor
handler om en krop, der hævder sig over for intellektet.
Det er derfor, der findes latrinære og frække jokes.
Det er derfor, der er sådan noget som Raspyni-brødrene,
der slår løs på Richards kønsorganer.
Og vi ler dobbelt så meget
fordi, han er kroppen, men det handler også om -
Stemme uden for scenen: Richard.
Emily Levine: Richard. Hvad sagde jeg?
(Latter)
Richard. Ja, men det er også intellektet
lederen af konferencen.
Det er den anden måde, som humor -
som når Art Buchwald gør grin med magthaverne.
Det giver sikkert ikke lige så mange penge som krops-humor, er jeg sikker på -
(Latter)
men det er ikke desto mindre det, der gør, at vi værdsætter og beundrer dem.
Der findes også en modsigelse i rationaliteten i dette land,
der går ud på, at uanset hvor meget vi værdsætter intellektet,
så er vi meget anti-intellektuelle.
Jeg ved det, fordi jeg i the New York Times læste,
at Ayn Rand-fonden indrykkede en helsides-annonce
efter 11. september,
hvor de skrev: "Problemet er ikke ikke Irak eller Iran,
problemet i dette land, som det står over for,
er universitetsprofessorerne og deres yngel."
(Latter)
Så jeg genlæste romanen "Kun den stærke er fri".
(Latter)
Jeg ved ikke, hvor mange af jer der har læst den.
Og jeg er ikke en ekspert i sadomasochisme.
(Latter)
Men jeg vil lige læse et par tilfældige passager fra side 217.
"Herskerens gerninger"
når han, smertefuldt og med foragt, tog hende i sin besiddelse
var det den form for henrykkelse, hun søgte.
Når de så lå sammen i sengen,
var alt, som det skulle være. Som gerningens karakter nu engang måtte afkræve.
En voldshandling.
Det var sammenbidte tænder og had. Det var uudholdeligt.
Ikke et kærtegn, men en bølge af smerte.
Smerten som en passioneret handling."
Så I kan nok forestille jer min overraskelse,
da jeg i The New Yorker læste,
at Alan Greenspan, formand for Den amerikanske centralbank,
betragter Ayn Rand som sin intellektuelle mentor.
(Latter)
Det er som at komme hjem og opdage, at din babysitter er en dominatrix.
(Latter)
Det er slemt nok, at vi måtte se J. Edgar Hoover i kjole.
Nu må vi så se Alan Greenspan, for vores indre blik,
i et sort læderkorset, og med en tatovering på ballen med ordene
"Pisk inflationen nu!"
(Latter)
Og Ayn Rand naturligvis, Ayn Rand
er berømt for en filosofi, der hedder "objektivisme",
der afspejler et andet perspektiv af den newtonske fysiks værdier,
nemlig objektivitet.
Objektivitet er i bund og grund konstrueret
på samme måde som SM.
Subjektet underkaster sig objektet.
På den måde hævder du dig selv.
Du gør dig selv til den aktive stemme.
Og objektet er den passive nej-stemme.
Jeg blev så fascineret af den der Oxygen-reklame.
Jeg ved ikke, om I er klar over det, men -
måske er det anderledes nu, eller måske var det bare et vink med en vognstang,
men i mange barselsafsnit på sygehuse over hele landet,
indtil for nylig i hvert fald, ifølge en bog af Jessica Benjamin,
stod der på skiltene over drengebørnenes vugger:
"Jeg er en dreng".
Og på skiltene over pigebørnenes vugger stod der:
"Det er pige". Ja!
Så passiviteten blev, kulturelt set,
projiceret ind i de små piger.
Og sådan fortsætter det stadig, som jeg vist fortalte jer sidste år.
En meningsmåling viser -
en meningsmåling i Time magazine,
hvori kun mænd var blevet spurgt: "Har du nogen sinde haft sex
med en kvinde, du virkelig afskyede?"
Og ja,
Jo, 58 procent sagde ja,
som jeg dog tror er overdrevet,
fordi mange mænd, hvis du bare spørger,
"Har du nogensinde haft sex ..." "Ja!"
De venter ikke engang på resten.
(Latter)
Og selvfølgelig var der to procent, der ikke vidste, om de havde haft -
(Latter)
Det var den den første joke ud ad fire,
som jeg forsøger mig med i dag.
(Latter)
Så hele den her subjekt-objekt-ting,
indgår i noget, jeg er meget interesseret i
fordi det, ærlig talt, er grunden til, at jeg tror på politisk korrekthed.
Det gør jeg. Jeg tror, det kan gå for vidt.
Jeg tror, at Ringling Brothers måske gik for vidt
med den reklame, de indrykkede i New York Times Magazine.
"Vi har en livslang emotionel og økonomisk
forpligtelse over for vores asiatiske elefant-partnere."
(Latter)
Måske i overkanten. Men, du ved -
jeg synes ikke, at
en person med mørk hudfarve, der gør grin med hvide mennesker,
er det samme, som hvis en hvid gør grin med mørke mennesker.
Eller kvinder, der gør grin med mænd, er det samme som mænd, der gør grin med ...
Eller fattige der gør grin med rige folk, er det det samme som hvis rige ...
Jeg synes godt, man kan lave sjov med dem, som har. Men ikke med dem, der ikke har,
og det er grunden til, at jeg ikke laver grin med
Kenneth Lay og hans yndige kone.
(Latter)
Hvad sjovt er der i kun at have fire boliger tilbage?
(Latter)
Og jeg lærte så sandelig lektien
under sex-skandalerne i Clintons embedsperiode.
Eller, som jeg kalder dem: de gode gamle dage.
(Latter)
Når folk jeg kender, du ved, folk der så sig selv som liberale,
og meget andet,
gjorde grin med Jennifer Flowers og Paula Jones.
Dybest set gjorde de grin med dem for at være
"trailer trash" eller "white trash".
Det kunne måske nok virke som en harmløs fordom,
der ikke for alvor kan såre nogen.
Lige indtil man læser, som jeg gjorde, en reklame i the Los Angeles Times.
"Til salg: "White trash-kompaktor".
(Latter)
Så den her subjekt-objekt-historie
spiller en rolle i forhold til humor.
Jeg læste en bog af en kvinde ved navn Amy Richlin,
som er leder af Institut for græske og romerske studier ved USC.
Og bogen hedder "Priapus' have".
Og hun fortæller, at romersk humor
afspejler det romerske samfunds sociale struktur.
Det romerske samfund var meget hierarkisk opbygget,
på samme måde som vores, til en vis udstrækning, er.
Det samme gjaldt humor.
Der skulle altid være en, der kunne gøres grin med.
Det var altid satirikeren,
eksempelvis Juvenal eller Marschall,
som repræsenterede publikum,
og han skulle så gøre grin med outsideren,
personen der ikke havde denne status af at være et subjekt.
Og i stand-up er det selvfølgelig meningen,
at stand-up-komikeren dominerer publikummet.
En række afbrydelser eller tilråb fra publikum medvirker til den spænding,
der har til formål at sikre,
at komikeren ender med at dominere
- og få bugt med afbryderne.
Og det blev jeg ret god til, da jeg var stand-up-komiker.
Men jeg hadede det, fordi de jo
bestemte samspillets vilkår.
På samme måde som det at involvere sig i en seriøs diskussion
i nogen grad afgør, hvad man
taler om.
Og jeg søgte en form,
der ikke var sådan.
Og jeg ønskede noget, der var mere "interaktivt".
Jeg ved godt, at det ord er blevet ret så devalueret,
af den digitale marketings brug af det.
Jeg savner virkelig telefonsælgerne nu, det siger jeg dig.
(Latter)
Det gør jeg. Fordi du i det mindste havde en chance. Ik?
Jeg plejede at lægge på.
Men så læste jeg i brevkassen "Kære Abby", at det var uhøfligt.
Så næste gang, der var en, der ringede,
lod jeg ham komme halvvejs igennem sin svada, og så sagde jeg:
"Du lyder sexet".
(Latter)
Han lagde på!
(Latter)
Men interaktiviteten giver publikum mulighed for
at forme, hvad du skal gøre, lige som
du former deres oplevelse af verden.
Og det er faktisk det, jeg søger.
Og på en måde var jeg - da jeg begyndte at analysere,
hvad det præcis er, jeg gør ...
Jeg læste en bog med titlen "Trickster Makes This World" af Lewis Hyde.
Og det føltes som om, jeg blev psykoanalyseret.
Jeg mener; han forklarede det hele.
Og da jeg så kom til konferencen her,
blev det klart for mig, at de fleste her
delte de samme kvaliteter,
fordi en drilleånd (trickster) faktisk er
en forandringsagent.
En drilleånd er en forandringsagent.
Og de egenskaber, jeg her vil beskrive,
er de kvaliteter, der gør det muligt
for forandring at ske.
Og en af disse kvaliteter er grænseoverskridelse.
Jeg tror faktisk, det er grunden til, at videnskabsmændene blev så rasende på mig.
Men jeg kan lide at overskride grænser.
Jeg holder også af - som jeg fortalte - at tale om ting, jeg ikke ved noget som helst om.
(En telefon ringer)
Jeg håber, det er min agent,
I betaler mig jo ikke noget for det her.
(Latter)
Og jeg tror, det er udmærket at tale om emner, jeg ikke ved noget om,
for jeg bidrager med et nyt perspektiv, ik?
Jeg kan se modsigelser,
som I måske ikke kan se.
Som en mimiker engang -
eller en mem, som han kaldte sig.
Han var en meget egoistisk mem.
Og han fortalte, at jeg skulle udvise mere respekt,
eftersom det tog op mod 18 år
at lære at mime rigtigt.
Og jeg sagde: "Okay, så ved man da, at det kun er uintelligente mennesker, der begynder at mime.
(Latter)
Det tager kun to år at lære at tale.
(Latter)
(Bifald)
Og, I ved, det er problemet med
"objektivitet".
Hvis du udelukkende er omgivet af mennesker,
der bruger samme vokabular som dig,
eller de samme antagelser som dig,
vil du tro, at virkeligheden er sådan.
På samme måde som med økonomer, hvis definition af rationalitet siger,
at vi alle handler ud fra økonomiske egeninteresser.
Tag nu for eksempel Michael Hawley,
eller Dean Kamen,
eller min bedstemor.
Min bedstemor handlede altid i andres interesse,
hvad enten de ønskede det eller ej.
(Latter)
Hvis der havde været en olympisk disciplin i martyrier,
ville min mormor havde tabt med vilje.
(Latter)
"Nej, du skal have medaljen.
Du er ung. Jeg er gammel. Hvem skulle tage notits af mig alligevel?
Hvor er jeg på vej hen? Jeg skal snart dø."
(Latter)
Så der er en ... denne grænseoverskridelse,
denne mægling mellem -
Fritz Lanting, var det ikke det, han hed,
har faktisk sagt, at han var en mægler.
Det er et karaktertræk ved drilleånden.
Og et andet træk er brugen af ikke-opposititionelle strategier.
Og dette står i stedet for modsætningen.
I stedet for at fornægte den andens virkelighed
har vi et paradoks,
hvor man tillader mere end én virkelighed,
jeg tror, det er en anden filosofisk konstruktion.
Jeg er ikke sikker på, hvad den kaldes.
Men et eksempel på det, var et skilt jeg så hos en juveler.
På det stod der: "Ører pierces, mens du venter"
(Latter)
Det sætter virkelig gang i fantasien at forestille sig et alternativ.
(Latter)
"Ellers tak, jeg lægger dem bare her. Mange tak.
Jeg har et par ærinder. Så jeg kommer tilbage efter dem
ved femtiden, hvis det er ok med dig.
Hvad? Hvad? Hva'? Jeg kan ikke høre dig."
(Latter)
Et andet karaktertræk ved drilleånden
er evnen til at være heldig med vilje.
Tag nu for eksempel tilfældigheder, som Louis Kahn, der fortalte om tilfældigheder,
det er et andet karaktertræk ved drilleånden.
Drilleånden er mentalt forberedt på det "uforberedte".
Og det at - og jeg siger dette til videnskabsfolkene -
det at drilleånden er i stand til at
bevare et åbent sind
så han kan skabe rum for nye ideer
eller gennemskue modsigelserne eller de skjulte problemer,
med sine ideer.
Der hører ikke nogen joke med til denne pointe.
Jeg ville bare sætte videnskabsfolkene på plads.
(Latter)
Men jeg vil gerne fortælle, hvordan jeg tror, jeg kunne tænke mig at lave forandringer,
og det er ved at etablere forbindelser.
Sådan plejer jeg at se på det
næsten mere end modsigelser.
Ligesom, hvad er det, de hedder, gekkoens tæer?
Altså, du ved, gekkoens tæer,
der krummer sig ind og ud, ligesom Michael Moschens fingre.
Jeg elsker sammenhænge.
Jeg læste, at den ene af de to egenskaber
ved materie i det newtonske univers -
materie har to egenskaber i et newtonsk univers -
den ene er, at det optager plads. Materie kræver plads.
Jeg går ud fra, at desto vigtigere du er, jo mere plads optager du,
det er forklaringen på SUV-bilfænomenet.
(Latter)
Og det andet er uigennemtrængelighed.
Se, i det gamle Rom var uigennemtrængelighed
maskulinitetens kriterium.
Maskulinitet afhang af, at du
var den aktive penetrator.
Og i økonomi er der en aktiv producent
og en passiv forbruger,
hvilket forklarer, hvorfor virksomheder altid må
penetrere nye markeder.
Ja, det vil sige, hvorfor vi tvang Kina
til at åbne sine markeder.
Og var det ikke en god følelse?
(Latter)
Og nu vi bliver penetrerede.
Vidste I, at biotek-virksomheder rent faktisk går ind i os?
De planter deres små flag på vores gener.
Vi bliver penetrerede.
Og det endda af nogen, der formentlig slet ikke bryder sig om os.
(Latter)
Det var den anden af de fire jokes, jeg forsøger mig med i dag.
Ja, naturligvis fik I fat i det. Mange tak.
Jeg har stadig et stykke vej tilbage.
(Latter)
Og det, som jeg håber at skabe med disse sammenhænge,
er en kortslutning af folks tænkning.
Det vil sige, at folk ikke følger det sædvanlige
associations-mønster,
men derimod skaber nye forbindelser og mønstre.
Ment bogstaveligt - når folk fortæller om en pludselig erkendelse,
er det bogstaveligt talt gen-kendelse, at nytænke tænkningen -
Jeg havde planlagt en joke her, men har glemt den.
Det må I undskylde. Jeg er ved at blive som
kvinden i den joke om -
kender I joken om kvinden, der er ude og køre med sin mor?
Og moren er en ældre dame.
Og moren kører over for rødt lys.
Og datteren kan ikke lide at sige noget.
Hun vil nødigt signalere: "Du er for gammel til at køre bil".
Og moren kører over for endnu et rødt lys.
Og datteren siger, så taktfuldt hun kan:
"Mor, er du klar over, at du lige har kørt over for rødt to gange?"
Og moren siger: "Åh, er det mig, der kører?"
(Latter)
Og det er så den pludselige erkendelse
mens den finder sted.
Det fuldender min firdobbelte joke.
(Latter)
Jeg vil bare nævne to ting til.
Det første er, at der er en anden egenskab ved drilleånden.
Drilleånden må være i stand til
at fare med lempe.
Han skal være i balance.
Og I skal vide, at min største hurdle,
når jeg gør det, jeg nu en gang gør her,
er at opbygge min optræden
så den er forberedt - og uforberedt.
At finde balancen mellem disse to punkter
er altid farligt,
fordi man kan ende med at være for uforberedt.
Men det at være for forberedt giver ikke plads
til de tilfældigheder, der måtte opstå.
Jeg tænkte på, hvad Moshe Safdie
fortalte om skønhed i går,
for Hyde skriver i sin bog,
at drilleånder sommetider frembringer skønhed.
Men for at det kan lykkes, skal man
tilsidesætte alle de andre egenskaber,
fordi når man først beskæftiger sig med skønhed,
så er det en afsluttet ting.
Du beskæftiger dig med noget,
der optager både tid og sted.
Det er en virkelig ting.
Og det er altid ekstraordinært at opleve skønhed.
Men hvis du undlader at gøre det,
hvis du giver plads til tilfældighederne, til at de kan forekomme,
får du chancen for at komme på bølgelængde.
Jeg betragter gerne mit arbejde som en slags sandsynlighedsbølge.
Når man rammer skønheden, kollapser sandsynlighedsbølgen
til blot én mulighed.
Og jeg vil gerne udforske alle mulighederne,
i et forsøg på at være på bølgelængde med mit publikum.
Og den sidste af drilleåndens egenskaber, jeg vil fremhæve, er,
at han ikke har et hjem.
Han er altid på farten.
Og som afslutning vil jeg sige til dig, Richard,
at du med TED har skabt et hjem.
Og tak for at du inviterede mig indenfor.
Mange tak.
(Bifald)