(מוזיקה)
(מחיאות כפיים)
אני ג'ון מ. צ'ו, ואני לא רקדן.
אני לא כוראוגרף, אני למען האמת במאי סרטים, מספר סיפורים.
ביימתי סרט לפני שנתיים
שמו - "סטפ אפ 2: הרחובות"
מישהו? מישהו? כן!
במהלך הסרט הכרתי המון רקדי היפ-הופ
מדהימים, הטובים בעולם
והם הכניסו אותי לחברה, לסוג של
תרבות רחוב מחתרתית שהדהימה אותי.
כלומר, פשוטו כמשמעו אלו בני אדם
עם כוחות ויכולות על אנושיים.
הם יכולים לעוף באוויר. הם יכולים לכופף את המרפק אחורה.
הם יכולים להסתובב על הראש 80 פעמים ברציפות.
מעולם לא ראיתי דבר כזה.
כשגדלתי, הגיבורים שלי היו אנשים כמו
פרד אסטר, ג'ין קלי, מייקל ג'קסון.
גדלתי במשפחה מוזיקלית.
(צחוק)
האנשים הללו, הם היו גיבורים אולטימטיביים.
בהיותי ילד אסייתי קטן וביישן הגדל בסיליקון ואלי,
עם הערכה עצמית נמוכה, הם גרמו לי להאמין במשהו גדול יותר.
האנשים האלו גרמו לי להגיד: "אני אעשה
את הליכת הירח בבר מצווה הערב בשביל מישהי."
(מחיאות כפיים)
ונדמה שהסוג הזה של רקדנים-גיבורים נעלם,
הם עברו לרקע של קליפים מוזיקליים, מאחורי כוכבי הפופ.
אך לאחר שרואים את מה שראיתי,
האמת היא, הם לא נעלמו כלל וכלל.
הם כאן, משתפרים מיום ליום,
וריקוד התקדם.
מטורף המקום שריקוד נמצא בו היום.
לריקוד מעולם לא היה חבר טוב יותר מטכנולוגיה.
סרטונים אונליין ורשתות חברתיות...
רקדנים יצרו מעבדה גלובלית אונליין
לריקוד, כשילדים מיפן לוקחים תנועות
מסרטונים שהוכנו בדטרויט ונמצאים ב YouTube.
בונים עליהם תוך מספר ימים ומשחררים סרטון חדש,
בזמן שנערים בקליפורניה ממקססים מחדש את הסרטון היפני
עם סגנון פילדלפי ליצירת סגנון ריקוד חדש לגמרי.
וזה קורה כל הזמן.
מחדרי השינה הללו, הסלונים והמוסכים,
עם מצלמות אינטרנט זולות,
יצאו הרקדנים המובילים של המחר.
הפרד אסטר וג'ין קלי שלנו,
המייקל ג'קסון שלנו, נמצאים במרחק נגיעה,
ולא יהיו להם את ההזדמנות הזו, אילולא אנו.
ולכן, יצרנו את LXD,
סוג של - ליגיון לרקדנים יוצאי דופן,
"ליגת הצדק" של רקדנים המאמינים
שריקוד יכול לשנות את העולם.
סיפור קומיקס חי ונושם,
אך בניגוד לספיידרמן ואיירון-מן,
החבר'ה האלה באמת עושים זאת.
ואנחנו הולכים להראות לכם חלק היום. לכן, אני מתכבד להציג
חלק מהגיבורים שלנו עכשיו.
יש לנו את מד צ'אד,
ליל' סי, קיד דייויד וג'יי סמות'.
בבקשה היו נרגשים, תהנו, תצרחו, תצעקו.
גבירותיי ורבותיי, ה - LXD.
(מחיאות כפיים)
(וידאו): מד צ'אד: כשאנשים רואים אותי לראשונה
אני מקבל תגובות רבות ושונות.
לפעמים נדמה שילדים יהנו מזה,
אך לפעמים הם משתגעים.
ומסיבה כלשהי, זה אפילו קצת נחמד לי.
(מוזיקה)
(מחיאות כפיים)
ג'יי סמות': כשאני מרוכז, רוקד, בסגנון חופשי,
אני מדמיין באופן חזותי תמונה
של קווים, ומזיז אותם.
אני חושב על רובוטריקים,
איך הפאנלים שלהם נפתחים, ומתקפלים,
מתקפלים פנימה, ואז אתה סוגר את הפאנל.
ואז אחד אחר נפתח.
אתה סוגר את זה.
(מוזיקה)
(מחיאות כפיים)
קיד דייויד: זה כמו ש... בכנות, הרבה פעמים
אני לא באמת יודע מה קורה
כשאני רוקד.
מכיוון שבזמן זה, זה בעצם הגוף שלי והמוזיקה.
אין החלטות מודעות,
"אני אעשה את זה אח"כ, אני עושה את זה עכשיו."
זה כמו רמה אחרת
בה אתה לא יכול לבצע החלטות,
ורק הגוף מגיב לצלילים של המוזיקה.
קוראים לי ככה מכיוון שהייתי מאד צעיר.
הייתי מאד צעיר כשהתחלתי. הרבה יותר צעיר מרוב האנשים שרקדתי איתם.
לכן, הם קראו לי קיד דייויד, מכיוון שהייתי ילד.
(מוזיקה)
(מחיאות כפיים)
ליל' סי: אני אומר להם ליצור כדור,
ואז להשתמש בכדור האנרגיה,
ובמקום לזרוק אותו, אנשים יחשבו
זוהי תנועת קראמפ, וזוהי תנועת קראמפ.
זוהי לא תנועת קראמפ. אתה הולך לזרוק את זה,
אתה זורק את זה, ומחזיק את זה.
ואתה משחרר, וברגע שאתה רואה את הזנב
אתה תופס את הזנב, ומחזיר את זה פנימה.
ואתה מחזיק את פיסת האנרגיה הזאת
ואתה משפיע עליה.
אתה יודע, אתה יוצר כוח, ואתה מאלף אותו.
(מוזיקה)
(מחיאות כפיים)
(מוזיקה)
(מחיאות כפיים)