Десять років тому
я був в Афганістані.
Я висвітлював війну в Афганістані,
і, будучи репортером Аль-Джазіри, я був свідком
великого горя і руйнації,
що їх спричиняє війна.
Згодом, два роки по тому,
я висвітлював іншу війну - війну в Іраку.
Я знаходився в центрі подій,
оскільки висвітлював війну
із півночі країни.
Врешті війна закінчилася,
і змінився режим,
так само як і в Афганістані.
І цей режим,
який ми повалили,
був диктаторським,
авторитарним режимом,
що десятиліттями
паралізовував
не тільки окремих людей, а й цілу націю.
Однак,
зміна, що відбулась завдяки чужоземному втручанню,
створила навіть гірші умови для людей
та загострила відчуття
власної слабкості та меншовартості
в цій країні світу.
Десятиліттями
ми жили при авторитарних режимах
в арабському світі і на Близькому Сході.
Ці режими
вплинули на становлення нас як особистостей.
Мені зараз 43 роки.
Останні 40 років
я бачу майже ті самі обличчя
королів і президентів, що керують нами --
старі, авторитарні,
зіпсовані ситуації --
режими, які ми бачили навколо себе.
І мені стало цікаво
чи настане той момент, коли
ми побачимо справжні зміни.
Зміни, що прийдуть не з-за кордону,
не через військові втручання,
що мають на меті загарбати наші землі,
і поглибити відчуття нашої меншовартості?
Іракці врешті спекались Саддама Хусейна,
але коли вони побачили,
що їхня земля окупована чужоземцями,
вони впали духом,
усвідомивши, що їхню гідність принижено.
Тому вони і повстали
і не прийняли того, що сталось.
А інші режими казали своїм громадянам:
"Чи хочете ви побачити таке саме як в Іраку?
Чи хочете ви бачити громадянську війну, сектантські вбивства?
А знати як виглядає руйнація?
Чи хочете побачити іноземні війська на власній землі?
І люди задумались про себе.
Можливо і не варто
нічого міняти, натомість змиритись з існуючим режимом
аніж миритись з іншим сценарієм.
І це одне з найгірших жахіть, що нам довелось побачити.
Протягом десяти років
ми, на жаль, спостерігали
жахливі картини спустошення,
вбивства,
релігійних конфліктів,
насилля,
що відбувалися на чудовій землі,
яка не одну тисячу років
була центром цивілізацій,
мистецтва та культури.
Я прийшов сьогодні, щоб сказати -
майбутнє
про яке ми мріяли
власне вже настало.
Сьогодні молоде покоління,
яке є добре освіченим,
технологічно грамотним,
натхненним загальними цінностями
і глобальним розумінням,
створило нову реальність для нас.
Ми знайшли новий спосіб
висловлювати не тільки наші почуття
а й наші мрії.
Ці молоді люди
відродили на нашій землі
і в нашій ментальності віру у себе.
Вони дали нам
нове розуміння свободи
і уповноважили нас вийти на вулиці.
Нічого не трапилось. Ніякого насилля.
Просто вийти з дому
і сказати голосно:
"Ми хочемо бачити кінець цього режиму."
Це те, що відбулось в Тунісі.
Протягом кількох днів
режим Тунісу, який витратив мільярди доларів
на власну безпеку,
мільярди доларів
на утримання в'язниць,
своїх в'язниць,
цей режим пав та зник
завдяки голосу громадськості.
Людей, що вийшли на вулиці
і заявили про свій голос,
намагалися вбити.
Спецслужби запланували арешти.
Вони відкрили для себе щось на ймення Фейсбук.
Щось, що називається Твіттер.
Вони були здивовані всіма цими речами.
І вони казали що,
цих дітей збивають з пуття.
Тому влада апелювала до їхніх батьків
вийти на вулиці
і забрати своїх дітей додому.
От що вони розповідали. Така їхня пропаганда.
"Заберіть цих дітей додому,
бо їх збивають на манівці."
Однак,
ці молоді люди,
натхненні
загальновідомими істинами,
проявили себе як ідеалісти,
що сподіваються кращого майбутнього,
усвідомлюючи водночас,
реальний стан речей
і ті процеси що призвели до такого результату,
уникаючи насилля
і хаосу.
Ці молоді тунісці
не пішли додому.
А їхні батьки таки вийшли на вулиці,
але щоб підтримали своїх дітей.
Так народилася революція в Тунісі.
Ми, в Аль-Джазіра,
не мали роками доступу до Тунісу,
а влада не дозволяла
там працювати нашим репортерам.
Але ми знайшли цих людей на вулицях,
тепер вони репортери,
що забезпечують наш відділ новин
фотографіями, відео
і новинами.
Несподівано відділ новин в місті Доха
став центром,
що отримував різну інформацію від простих людей -
людей, яких об'єднувала спільна ідея,
які звільнили себе
від відчуття неповноцінності.
Тому ми прийняли рішення,
що ми все це покажемо.
Ми станемо рупором цих безголосих людей.
Ми передамо це послання світу.
Так, дехто з цих молодих людей
має доступ до Інтернету,
але цей доступ в арабському світі
є надзвичайно незначним.
Це пов'язано з нашими численними проблемами.
Але Аль-Джазіра стала голосом цих людей,
підтримавши їх боротьбу.
Цих людей побачили в кожній арабській домівці
і у всьому світі
через наш англомовний канал.
І люди відчули,
що відбувається щось нове.
І тоді Зін аль-Абідін бен Алі
вирішив відступити.
За тим повстав Єгипет,
і Хосні Мубарак пішов у відставку.
А тепер Лівія, як бачимо.
І Ємен.
І ще багато інших країн, що намагаються
відродити свою ідею
і спробувати збудувати
щасливе, мирне і толерантне майбутнє.
Я хочу вам сказати,
що Інтернет і зв'язок
породили новий спосіб мислення.
І цей спосіб мислення
залишається вірним
тій землі,
яка його породила.
І це основна відмінність від
тих ініціатив, що мали місце раніше,
для досягнення змін.
Ми завше вважали, бо так нас вчила влада,
і часом це було правдою,
що нам нав'язують зміни,
які ми не можемо прийняти,
бо вони є чужими для нашої культури.
Ми завжди чекали,
що зміни прийдуть зсередини,
що вони будуть відповідати нашій культурі,
ментальності,
вірі, традиції
та історії.
Водночас будучи
відкритими та толерантними
до світової громадськості.
Ось це і є те,
що зараз відбувається в арабському світі.
Це і є власне той момент,
коли злилися воєдино ключові ідеї,
що ознаменували початок
нової, чудової ери
на нашій землі.
А якою ж була реакція еліти,
так званої політичної еліти?
На противагу Фейсбук
вони привели верблюдів на площу Тахрір.
На противагу Аль-Джазірі
вони вдаються до трібалізму.
А коли зрозуміли, що програли,
вони заговорили про
конспірацї Тель-Авіву та Вашингтону, що наче б то
мають на меті розколоти арабський світ.
Вони почали розказувати Заходу,
що існує загроза з боку Аль-Каїди,
що Аль-Каїда захопила наші території.
Що це ісламісти і вони
намагаються спричинити безлад.
Стережіться цих людей,
вони прийшли аби
зруйнувати вашу велику цивілізацію.
На щастя,
людей тепер не легко обманути.
Така корумпована еліта,
в цьому регіоні,
втратила вже навіть вміння брехати.
Вони навіть не уявляють
як їм справитись з такими реаліями.
Вони програли,
їх було викреслено
їхнім же власним народом,
і тому вони відходять,
один за одним.
Аль-Джазіра - це не
знаряддя революції.
Ми не робимо революцій.
Проте,
коли щось подібне відбувається,
ми завжди в центрі подій.
Ми були заборонені в Єгипті,
і навіть деяких наших кореспондентів
було заарештовано.
Але більшість наших операторів
та журналістів
пішли у добровільне підпілля в Єгипті,
для того аби показати, що коїлось на площі Тахрір.
Протягом вісімнадцяти днів
наші оператори транслювали наживо
голоси людей з майдану Тахрір.
Якось, раз увечері,
я отримав дзвінок на мобільний,
від простого незнайомця з Єгипту.
Який сказав: ''Ми закликаємо вас
не вимикати камер.
Якщо ви вимкнете їх сьогодні,
буде геноцид.
Допоки ви знімаєте, що коїться на майдані Тахрір,
доти ми в безпеці.''
І я відчув себе відповідальним
і зателефонував туди нашим кореспондентам
і нашому відділу новин і
сказав їм: ''Зробіть все, що від вас залежить,
щоб камери працювали і цієї ночі,
тому, що люди відчувають велику підтримку,
коли хтось висвітлює їхні історії,
і це дає їм відчуття захищеності."
Отже, це наш шанс
збудувати краще майбутнє
в цій частині світу.
Ми маємо шанс
піти і подумати над майбутнім арабського світу
як такого, що відкритий для світової спільноти.
Не повторяймо ж сьогодні помилки Ірану
і Афганістану.
Давайте звільнимось, особливо це стосується Заходу,
від стереотипу про наш край
як джерело нафти,
що дає нам
ілюзорне відчуття стабільності і захищеності.
Стабільність і безпека
авторитарних режимів
насправді не передбачає нічого
окрім тероризму, насилля і розрухи.
То ж приймімо вибір людей.
Не обираймо тих
хто хоче керувати їхнім майбутнім.
Люди повинні самі
вирішувати власне майбутнє,
навіть якщо їхні голоси
можуть нас сьогодні налякати.
Ідеали демократії
та свободи вибору,
все більше і більше поширюються Близьким Сходом,
і є ідеальною нагодою для світової громадськості,
для Заходу і Сходу,
побачити стабільність і безпеку,
дружелюбність і толерантність
ніж тероризм і насилля
з боку арабського світу.
Давайте ж підтримаємо цих людей.
Давайте заступимось за них,
відкинувши
власний егоїзм,
щоб побачити зміни
і відзначити перемогу щасливого майбутнього
надії і толерантності
в цій частині світу.
Майбутнє настало,
воно починається тут і зараз.
Я щиро вам дякую.
(Аплодисменти)
Дуже дякую.
(Аплодисменти)
Кріс Андерсон: ''Я маю до вас кілька питань.
Дякую за вашу присутність сьогодні.
Як би ви охарактеризували історичні зміни
що відбулися?
Чи є це подією року, десятиліття
чи щось більш значуще?"
Вадах Ханфар: ''Власне, це можливо найважливіша подія, яку ми коли-небудь висвітлювали.
Ми показали багато війн.
А також багато трагедій і проблем,
конфліктних територій, гарячих точок в цьому регіоні,
бо були в центрі подій.
Але ця подія - це вагома і гарна історія.
Яку ми висвітлили не тільки,
як гарячу новину.
Ми стали свідками зміни ходу історії.
Ви є свідками народження нової ери.
Ось чому ця подія має таке велике значення.''
Кріс Андерсон: ''На Заході все ще є багато
скептиків,
що вважають, що ці події перехідним моментом
перед великим хаосом.
Чи ви справді вважаєте, що
якщо зараз в Єгипті пройдуть демократичні вибори,
з'явиться нова влада,
і вона підтримає демократичні ініціативи, про які ви так натхненно розповіли?''
Вадах Ханфар: ''Так. І люди також вірять.
Після падіння режиму Хосні Мумбарака,
молодь, яка організувалась
в загони і органи самоврядування,
очолила цю трансформацію
і вони намагаються діяти
в рамках
демократичних цінностей,
будучи при цьому
розважливими,
раціональними
і не порушуючи порядку.
На мою думку, ці люди набагато розумніші
за політичну, і навіть
інтелектуальну еліту, розумніші
за лідерів опозиційних партій.
Зараз молодь в арабських країнах
є набагато мудрішою
і більше здатною творити зміни
аніж їхні попередники,
це стосується політики, культури
та ідеології
старого режиму.''
(Аплодисменти)
Кріс Андерсон: ''Але ми не маємо наміру втручатись таким чином в політику.
Що ж людям на TED,
і тут на Заході
робити, якщо їм не байдуже і
вони вірять в те що у вас відбувається?''
Вадах Ханфар: ''Я думаю, ми відкрили одну дуже важливу істину про арабський світ
- людям не байдуже
і вони переживають цю велику трансформацію.
Мохамед Нанабхай, що зараз знаходиться тут,
голова Aljazeera.net,
повідомив, що відсоток користувачів нашого сайту
зріс до 2,500 відсотків,
і це люди з усоьго світу.
50 відсотків складає Америка.
Ми відкрили для себе, що людям не байдуже,
що вони хочуть знати,
тому і отримують інформацію через наш сайт.
На жаль, ми не транслюємо
для США, але у Вашингтоні працює
англомовний Аль-Джазіра.
Все, що я можу сьогодні сказати, настав час відсвяткувати,
нашу можливість тримати зв'язок
з цими людьми на вулиці
і можливість підбадьорити їх,
висловлюючи загальні почуття
підтримки слабких і пригноблених,
щоб збудувати краще майбутнє для всіх нас.''
Кріс Андерсон: ''Зараз дехто з представників спільноти TED,
а саме TEDX Каїр,
проводять зустріч.
Там присутні кілька промовців.
Думаю, вони слухали вашу презентацію.
Дякую що ви надихаєте їх, а разом з тим і всіх нас.''
Щиро дякую.
(Аплодисменти)