Presne pred 10 rokmi
som bol v Afganistane.
Písal som o vojne v Afganistane
a ako reportér Al-Džazíry som bol svedkom
množstva utrpenia a ničenia,
ktoré táto vojna spôsobila.
O 2 roky neskôr
som písal o vojne v Iraku.
Poslali ma do stredu tejto vojny,
lebo som podával správy o dianí
v severnej časti Iraku.
Vojna sa skončila
zmenou politického režimu,
rovnako ako vojna v Afganistane.
Režim,
ktorého sme sa zbavili,
bol v podstate diktatúra,
autoritársky režim,
ktorý po desaťročia spôsoboval
ohromný pocit paralýzy
v národe a v samotných ľuďoch.
Avšak zmena
zapríčinená zásahom zo zahraničia
priniesla ešte horšie podmienky
a prehĺbila v tejto časti sveta
pocit paralýzy
a podradenosti.
Desiatky rokov
sme žili v autoritárskych režimoch,
v arabskom svete, na Blízkom východe.
Tieto režimy
v nás za tie roky niečo vytvorili.
Teraz mám 43 rokov.
Posledných 40 rokov
som vídal takmer rovnaké tváre
kráľov a prezidentov, ktorí nám vládli,
starých, zošuverených, autoritárskych,
korupciu,
v takých režimoch sme žili.
Chvíľku som sa zamýšľal,
či sa niekedy vôbec dožijeme
skutočnej zmeny vo svete,
zmeny, ktorá by sa neuskutočnila formou zahraničného zásahu,
bez okupácie a s ňou spojeného utrpenia,
bez invázie cudzích vojsk
a bez toho, aby v nás prehĺbili pocit podradenosti?
Iračania: áno, zbavili sa Saddáma Husajna,
ale keď zistili,
že ich krajinu okupujú cudzie armády,
boli z toho veľmi nešťastní,
cítili, že utrpela ich dôstojnosť.
A preto sa vzbúrili.
Preto to neakceptovali.
Ostatné krajiny režimu povedali svojim občanom:
„Chcete to, čo sa deje v Iraku?
Chcete občiansku vojnu a sektárske zabíjanie?
Chcete ničenie?
Chcete na našom území cudzie jednotky?“
A ľudia si pomysleli:
„Možno by sme mali pokračovať
pod autoritárskym režimom
a ten druhý scenár nechať tak.“
Bola to jedna z našich najhorších nočných mor.
Počas 10 rokov
sme, bohužiaľ, vídali
ničenie,
zabíjanie,
konflikty siekt
a násilie,
ktoré sa odohrávali v tomto nádhernom kúsku zeme,
v oblasti, ktorá bola kolískou
civilizácií, umenia a kultúry
po celé tisícročia.
Teraz som tu, aby som vám povedal,
že budúcnosť,
o ktorej sme snívali,
napokon prišla.
Nová generácia,
vzdelaná,
prepojená,
inšpirovaná univerzálnymi hodnotami
a celosvetovým porozumením
pre nás vytvorila novú realitu.
Objavili sme nový spôsob
vyjadrovania pocitov
a vyjadrovania snov:
títo mladí ľudia,
ktorí obnovili sebadôveru
ľudu v tomto kúsku sveta,
ktorí nám dali
nový zmysel slobody
a silu kráčať ulicami.
Nič sa nestalo. Žiadne násilie. Nič.
Stačí len vyjsť z domu,
ozvať sa
a povedať: „Chceli by sme koniec tohto režimu.“
Toto sa stalo v Tunisku.
Za pár dní
tuniský režim, ktorý investoval miliardy dolárov
do bezpečnostných služieb,
miliardy dolárov
do udržania, snahy o udržanie
väzníc,
padol, zanikol,
a to kvôli hlasu verejnosti.
Pokúšali sa zabiť
ľudí, ktorí vyšli do ulíc
a kričali.
Tajné vládne organizácie chceli ľudí zatknúť.
Objavili niečo, čomu sa hovorí Facebook.
Objavili niečo, čomu sa hovorí Twitter.
Toto všetko ich prekvapilo.
Povedali:
„Tie deti sú pomýlené.“
Preto chceli po rodičoch,
aby vyšli do ulíc,
pozbierali ich a doviedli späť domov.
Ich propaganda bola:
„Vezmite tie deti domov,
lebo sú pomýlené.“
Ale áno,
táto mládež,
ktorej vzormi sú
celosvetové hodnoty,
ktorá je dosť idealistická na to,
aby si dokázala predstaviť veľkolepú budúcnosť,
a zároveň dosť realistická na to,
aby túto predstavivosť a proces, ktorý ju k nej viedol,
dala do rovnováhy,
ale nie pomocou násilia,
nie v snahe o vyvolanie chaosu.
Títo mladí ľudia
nešli domov.
Do ulíc vyšli aj rodičia
a podporili ich.
Takto sa v Tunisku zrodila revolúcia.
My v Al-Džazíre
sme mali roky vstup do Tuniska zakázaný
a vláda nám nedovolila nasadiť tam
reportéra z Al-Džazíry.
Zistili sme však, že všetci tí ľudia na uliciach
boli naši reportéri,
ktorí nám do redakcie posielali
fotografie, videá
a správy.
Z tejto redakcie v Dohe
sa stalo stredisko,
ktoré prijímalo príspevky od bežných ľudí,
ľudí, ktorí sú spojení, majú ambície
a ktorí sa zbavili
pocitu menejcennosti.
Potom sme sa rozhodli:
Pustíme správy do éteru.
Budeme hlasom ľudí bez hlasu.
Túto správu budeme šíriť.
Áno, niektorí títo mladí ľudia
majú pripojenie na internet,
ale v arabskom svete
je ich veľmi málo
pre mnohé problémy, ktorým čelíme.
Ale Al-Džazíra zachytila hlas týchto ľudí
a my sme ho rozšírili.
Dostali sme ho do každej obývačky v arabskom svete
aj na celom svete
cez naše anglické kanály.
Ľudia vtedy pocítili,
že sa deje niečo nové.
Vtedy sa Zine al-Abidine Ben Ali
rozhodol odstúpiť.
Potom to vypuklo v Egypte
a Hosni Mubarak sa tiež rozhodol odstúpiť.
A teraz Líbya, ako vidíte.
A potom prišiel Jemen.
Je veľa ďalších krajín,
ktoré sa snažia znovuobjaviť ten pocit –
„Ako si predstavujeme
veľkolepú a tolerantnú budúcnosť v mieri?“
Chcem vám niečo povedať,
pripojenie na internet
prinieslo nové myslenie.
Ale toto myslenie
neprestáva byť verné
zemi a krajine,
z ktorej vzišlo.
Práve v tomto sa líšili
od mnohých starších iniciatív,
ktoré sa snažili o zmenu.
Predtým sme si mysleli a vláda nám hovorila,
a dokonca niekedy to aj bola pravda,
že zmena na nás bola uvalená,
a tak ju ľudia odmietali,
pretože si mysleli, že je cudzia ich kultúre.
Vždy sme boli presvedčení,
že zmena príde zvnútra,
že zmena bude zmierením
s kultúrou, s kultúrnou rozmanitosťou,
s našou vierou a tradíciou
a našou históriou,
ale zároveň
otvorená univerzálnym hodnotám, spojená so svetom,
tolerantná k vonkajšiemu svetu.
A táto chvíľa v arabskom svete
nastala práve teraz.
Toto je tá pravá chvíľa a toto je ten moment.
Vidíme, ako se tieto významy stretávajú
a vytvárajú začiatok
veľkolepej epochy,
ktorá v tejto oblasti nastane.
Ako sa s tým vyrovnala elita,
tzv. politická elita?
Cez Facebook
priviedli na námestie Tahrír ťavy.
Pred Al-Džazírou
začali vytvárať tribalizmus.
Keď sa im to nepodarilo,
začali hovoriť o sprisahaniach,
v Tel Avive a Washingtone,
čo mali rozdeliť arabský svet.
Začali na západe šíriť:
„Pozor na Al-Káidu.
Al-Káida obsadzuje naše územie.
Ide o islamistov,
ktorí chcú vytvoriť nové „imáry“.
Pozor na týchto ľudí,
ktorí k vám prichádzajú,
aby zničili vašu veľkú civilizáciu.“
Našťastie,
ľudia sa už nedajú oklamať.
Pretože táto skorumpovaná elita
v tomto regióne
stratilia aj schopnosť klamať.
Nevedeli a nevedia si predstaviť,
ako by si poradili s takouto situáciou.
Prehrali.
Nemali spojenie
so svojimi ľuďmi, s masami
a teraz sme svedkami ich pádu,
jedného za druhým.
Al-Džazíra nie je
nástroj revolúcie.
Neorganizujeme revolúcie.
Avšak,
keď sa deje niečo podobného rozsahu,
sme v strede diania.
Z Egypta nás vyhnali
a niektorí naši korešpondenti
skončili vo väzení.
Ale väčšina našich kameramanov
a novinárov
sa v Egypte dobrovoľne ukrývali,
aby mohli informovať o tom, čo sa dialo na námestí Tahrír.
18 dní
naše kamery naživo vysielali
hlasy ľudí na námestí Tahrír.
Pamätám si, že raz v noci
mi niekto zavolal z námestia Tahrír,
obyčajný neznámy človek.
Povedal mi: „Žiadame vás,
aby ste nevypínali kamery.
Ak dnes večer vypnete kamery,
dôjde ku genocíde.
Chránite nás,
keď ukazujete, čo sa deje na námestí Tahrír.“
Cítil som zodpovednosť
zavolať našim korešpondentom
a zavolať do našej kancelárie
a povedať im: „Snažte sa zo všetkých síl
nevypínať v noci kamery,
pretože týmto ľudom naozaj rastie sebavedomie,
keď niekto vysiela ich príbeh,
a okrem toho sa cítia bezpečne.“
Takže máme šancu
vybudovať v tejto časti sveta
novú budúcnosť.
Máme šancu
kráčať a premýšľať o budúcnosti
ako niečom, čo bude prístupné vonkajšiemu svetu.
Neopakujme chybu Iránu,
Mosaddekovu revolúciu.
Osloboďme sa, hlavne na západe,
od posudzovania tejto časti sveta
podľa ropy
alebo podľa
stability a bezpečnosti.
Stabilita a bezpečnosť
autoritárskych režimov
môže viesť iba
k terorizmu, násiliu a ničeniu.
Prijmime rozhodnutie ľudu.
Nevyberajme,
kto bude vládnuť ich budúcnosti.
Samotní ľudia by mali rozhodovať
o svojej budúcnosti,
aj keď nás ich hlasy
môžu teraz vydesiť.
Ale hodnoty demokracie
a slobody voľby,
ktoré sa práve ženú cez Stredný východ,
sú najlepšou príležitosťou pre tento svet,
pre západ aj pre východ,
uzrieť stabilitu a bezpečnosť,
priateľstvo a toleranciu
šíriacu sa z arabského sveta,
a upustiť od násilia a terorizmu.
Podporme týchto ľudí.
Podporujme ich.
A vzdajme sa
malichernej sebeckosti,
aby sme mohli prijať zmenu
a aby sme s obyvateľmi tohto regiónu oslávili
úžasnú budúcnosť,
nádej a toleranciu.
Budúcnosť prišla
a budúcnosť je práve teraz.
Ďakujem pekne.
(potlesk)
Ďakujem pekne.
(potlesk)
Chris Anderson: Mám pre vás pár otázok.
Ďakujem, že ste prišli.
Ako by ste popísali historický význam
toho, čo sa teraz deje.
Je to príbeh roka, príbeh desaťročia,
alebo niečo viac?
Wadah Khanfar: Vlastne je to možno náš najväčší príbeh.
Písali sme o mnohých vojnách.
Písali sme o mnohých katastrofách
a problémoch, konfliktných zónach a konfliktoch,
lebo sme boli v centre diania.
Ale je to príbeh, je to úžasný príbeh, je to prekrásné.
Nie je to niečo, o čom len píšete,
lebo musíte popísať veľkú udalosť.
Ste svedkom zmeny v dejinách.
Ste svedkom zrodu novej éry.
A o tom je celý tento príbeh.
CA: Na západe je stále dosť
skeptikov,
alebo si myslia, že je to len prechodná fáza
pred oveľa znepokojujúcejším chaosom.
Naozaj veríte,
že keď budú teraz v Egypte demokratické voľby,
nová vláda by mohla zastávať
niektoré z hodnôt, o ktorých ste tak nadšene hovorili?
WK: Ľudia
po páde Hosni Mubarakovho režimu,
mladí, ktorí sa sami združili
do určitých skupín a rád,
dohliadajú na túto zmenu
a snažia sa ju dostať do správnych koľají,
lebo chcú zaistiť
demokratické hodnoty,
ale zároveň
chcú prijateľnú zmenu,
rozumnú zmenu,
ktorá nebude príliš vychádzať zo zažitého štandardu.
Podľa môjho názoru sú títo ľudia oveľa rozumnejší
nielen ako najvyšší politici,
ale aj ako najvyšší intelektuáli, a dokonca predsedovia opozície,
vrátane politických strán.
V tejto chvíli sú mladí ľudia v arabskom svete
oveľa múdrejší
a schopnejší uskutočniť zmeny
ako tí starí,
vrátane politických, kultúrnych
a ideologických
starých režimov.
(potlesk)
CA: Neplánujeme sa politicky zamiešať a takto zasahovať.
Čo by mali ľudia tu na TEDe,
tu na západe,
robiť, ak sa chcú zapojiť a pomôcť
a veria v to, čo sa práve teraz deje?
WK: Myslím, že sme v arabskom svete objavili
niečo veľmi dôležité, že sa ľudia
zaujímajú, zaujíma ich táto veľká zmena.
Mohamed Nanabhay, ktorý je tu prítomný,
hlava stránky Aljazeera.net,
mi povedal, že máme 2 500 percentný nárast
návštevnosti našej stránky
z rôznych kútov sveta.
50 % je z Ameriky.
Odkedy sme zistili, že sa ľudia zaujímajú
a že by radi boli informovaní,
dostávajú správy cez internet.
V USA, bohužiaľ,
v súčasnej dobe vysielame Al Jazeera English
iba vo Washingtone D.C.
Ale môžem vám povedať, toto je chvíľa na oslavu
cez naväzovanie kontaktov
s ľuďmi na ulici
a vyjadrovaním našej podpory
a vyjadrovaním toho pocitu, všeobecného pocitu,
podpory slabých a utláčaných.
Takto môžeme vytvoriť lepšiu budúcnosť pre nás všetkých.
CA: Wadah, skupina členov komunity TED,
TEDxKáhira
má práve teraz stretnutie.
Niektorí ich rečníci tu boli.
Myslím, že si vypočuli vašu reč.
Ďakujem za inšpiráciu pre nich a pre nás všetkých.
Ďakujem pekne.
(potlesk)