Преди точно 10 години
бях в Афганистан.
Правех репортаж за войната в Афганистан
и като репортер на Ал Джазира станах свидетел
на страданията и унищоженията,
предизвикани от една такава война.
После, две години по-късно,
предавах от друга война -- войната в Ирак.
Намирах се в центъра на сраженията,
тъй като отразявах войната
от северната част на Ирак.
Войната завърши
със смяна на режима,
също като тази в Афганистан.
А режимът,
от който се отървахме,
беше всъщност диктатура,
авторитарен режим,
който десетилетия наред
създаваше чувство на парализа
сред нацията, сред самите хора.
Въпреки това обаче,
промяната, която дойде от външна намеса,
създаде дори по-лоши обстоятелства за хората
и засили чувството
на парализа и нископоставеност
в тази част на света.
Десетилетия наред
сме живяли под авторитарни режими
в арабския свят, в Близкия Изток.
Тези режими
оставиха отпечатък в нас самите през този период.
В момента съм на 43 години.
През последните 40 от тях
съм виждал почти едни и същи лица
за управляващите ни крале и президенти --
остаряла, авторитарна,
корупционна ситуация --
режимът, който сме виждали около нас.
И за момент се запитах,
ще доживеем ли да видим
истинска промяна из тези земи?
Промяна, която не идва от външна намеса,
не минава през нещастието на окупацията,
и не чрез нации, нахлуващи в нашите земи,
които понякога засилват чувството на нископоставеност?
Да, иракчаните се отърваха от Саддам Хюсеин,
но когато видяха
страната си, окупирана от чужди войски,
започнаха да изпитват мъка,
да чувстват нараненото си достойнство.
И затова се разбунтуваха.
Затова не се примираха.
А всъщност други режими говореха на гражданите:
"Искате ли да изживеете ситуацията в Ирак?"
"Искате ли да има гражданска война, етнически убийства?"
"Искате ли да има унищожение?"
"Искате ли чужди гарнизони в страната ви?"
И хората си мислеха наум:
"Може би трябва да живеем
в тази авторитарна обстановка, в която се намираме,
вместо да изпитаме другия сценарий."
Това беше един от най-големите ни кошмари.
В продължение на 10 години
за съжаление бяхме принудени
да отразяваме картини на разрушение,
картини на убийства,
етнически конфликти,
картини на насилие,
произлизащо от великолепен къс земя,
която някога е била извор
на цивилизации, изкуство и култура
хиляди години наред.
Сега съм тук, за да ви кажа,
че бъдещето,
за което мечтаехме
най-накрая дойде.
Ново поколение,
добре образовано,
свързано,
вдъхновено от универсални ценности
и глобално разбиране,
създаде една нова реалност за нас.
Намерихме нов начин
да изразяваме чувствата си
и да изразяваме мечтите си.
Тези млади хора,
които възвърнаха самоувереността
в нашите нации от тази част на света;
които придадоха
ново значение на свободата
и ни дадоха възможността да излезем по улиците.
Нищо не се случи. Никакво насилие. Нищо.
Просто излезте навън от дома си,
надигнете глас
и кажете: "Искаме да видим края на режима."
Това се случи в Тунис.
Само за няколко дни
тунийският режим, който инвестираше милиарди долари
за агенции по сигурността,
милиарди долари
за поддръжка, за опит за поддръжка
на затворите си,
се срина, изчезна
в резултат на обществения глас.
Хората, които бяха вдъхновени да излязат на улицата
и гласовете им да бъдат чути,
се бяха превърнали в мишени.
Разузнавателните агенции искаха да арестуват хора.
Те откриха нещо, наречено Фейсбук.
Откриха нещо, наречено Туитър.
Бяха изненадани от всички тези видове източници.
И казаха:
"Тези деца са в заблуда."
Затова поискаха от техните родители
да излязат по улиците
и да ги съберат, да ги върнат обратно вкъщи.
Това казваха те. Това е тяхната пропаганда.
"Приберете тези деца вкъщи,
защото са се заблудили."
Но да,
тези младежи,
които са били вдъхновени
от универсални ценности,
които са достатъчно идеалисти,
за да си представят едно великолепно бъдеще
и в същото време, достатъчно реалисти,
за да контролират въображението си
и процеса, който ще доведе до него --
без насилие,
без да се създава хаос.
Тези млади хора
не се върнаха по домовете си.
Родителите им всъщност излязоха по улиците
и ги подкрепиха.
И така беше родена революцията в Тунис.
Ние от Ал Джазира
бяхме прогонени от Тунис години наред
и правителството не разреши
на нито един наш репортер да отиде там.
Но се оказа, че тези хора по улиците
до един са наши репортери,
захранващи агенцията ни
със снимки, видео
и новини.
И изведнъж новинарското ни бюро в Доха
се превърна в център,
където се получаваше всякакъв вид информация от обикновени хора --
хора, които са сплотени и които имат амбиция,
и които са се освободили
от чувството на нископоставеност.
И тогава взехме решението
да покажем новините.
Щяхме да бъдем гласът на тези безгласни хора.
Щяхме да разпространим посланието.
Да, някои от тези млади хора
имат достъп до интернет,
но свързаността в арабския свят
е много, много малка,
поради много проблеми, от които страдаме.
Но Ал Джазира взе гласа на тези хора
и го разпространихме.
Внесохме го във всяка дневна в арабския свят --
както и интернационално, глобално
чрез английския ни канал.
И хората започнаха да чувстват,
че се случва нещо ново.
И тогава Зин ал-Абидин Бен Али
реши да се оттегли.
След това се започна и в Египет
и Хосни Мубарак реши да се оттегли.
А сега е наред Либия, както виждате.
След нея ще дойде Йемен.
А има и много други страни, които се опитват да достигнат
и да преоткрият това чувство,
подобно на "Как да си представим бъдеще,
което е великолепно, мирно и толерантно?"
Искам да ви кажа нещо,
а именно че интернетът и свързаността
създадоха нов мироглед.
Но този мироглед
остана верен
на пръстта и земята,
от които изникна.
И докато това беше основната разлика
между много инициативи преди това
да се създаде промяна,
преди мислехме, и правителствата ни диктуваха --
и дори понякога беше вярно,
че промяната ни беше налагана
и хората я отхвърляха,
защото мислеха, че е чужда на тяхната култура,
винаги сме вярвали,
че промяната извира отвътре,
че промяната трябва да бъде съгласувана
с културата, културното разнообразие,
с нашата вяра в нашата традиция
и в нашата история,
но в същото време
да е отворена към универсалните ценности, свързана със света,
толерантна към външното.
И моментът,
който се случва сега в арабския свят.
Това е правилният момент и точният момент,
да видим всички тези значимости заедно
и след това да създадем началото
на тази великолепна ера,
която ще произлиза от този регион.
Как се справи с това елитът --
така нареченият политически елит?
Пред Фейсбук
те доведоха камилите на площад Тахрир.
Пред Ал Джазира
започнаха да създават племенност.
И когато не успяха,
започнаха да говорят за конспирации,
замислени от Тел Авив и Вашингтон,
с цел да разделят aрабския свят.
Започнаха да казват на Запада:
"Пазете се от Ал-Кайда.
Ал-Кайда завладява нашите територии.
Те са ислямисти,
опитващи се да създадат нови "имарас".
Пазете се от тези хора,
които идват и при вас,
за да погубят великата ви цивилизация.
За щастие обаче,
хората в днешно време не могат да бъдат измамени.
Тъй като корумпирания елит
в този регион
загуби дори силата на заблудата.
Не можеха и не могат да си представят
как биха могли да се справят с тази реалност.
Те загубиха,
бяха откъснати
от техните хора, от масите,
и сега ги виждаме да падат
един след друг.
Ал Джазира не е
средство за революция.
Ние не създаваме революции.
Въпреки това,
когато нещо от такава величина се случи,
ние сме в центъра на събитията.
Бяхме прогонени от Египет
и някои от нашите кореспонденти
бяха арестувани.
Но повечето от операторите ни
и журналистите ни
влязоха инкогнито в Египет, доброволно,
за да предават случващото се на площад Тахрир.
Осемнадесет дена
камерите ни предаваха на живо
гласовете на хората от площад Тахрир.
Спомням си, че една нощ
някой ми се обади по мобилния телефон,
обикновен човек, когото не познавам, от площад Тахрир.
Каза ми: "Умоляваме ви
да не изключвате камерите си.
Ако ги изключите тази нощ,
ще има геноцид.
Вие ни защитавате,
показвайки какво се случва на площад Тахрир."
Чувствах се длъжен
да се обадя на кореспондентите ни там
и в новинарската ни централа,
и да им кажа: "Направете всичко възможно
да не изключвате камерите през нощта,
защото хората там се чувстват наистина сигурни,
когато някой предава тяхната история,
чувстват се защитени."
И така ние имаме шанс
да създадем ново бъдеще
в тази част на света.
Имаме шанс
да започнем да мислим за бъдещето,
като нещо отворено към света.
Нека не повтаряме грешката на Иран,
на революцията в Мисдак.
Нека се освободим, и най-вече Запада,
от мисли за тази част от света,
базирани на нефтени интереси
или на интереси, отнасящи се
до илюзията за стабилност и сигурност.
Стабилността и сигурността
на авторитарните режими
не може да създаде
нищо друго освен тероризъм, насилие и разрушение.
Нека приемем избора на хората.
Нека не бъдем придирчиви,
относно кой бихме желали да управлява тяхното бъдеще.
Бъдещето трябва да бъде управлявано
от самите хора,
дори и ако понякога гласовете им
може да ни плашат.
Но ценностите на демокрацията
и свободата на избора,
които в момента заливат Близкия Изток,
са най-добрата възможност за света,
за Запада и за Изтока,
да видят стабилност и сигурност,
да видят приятелство и толерантност,
идващи от арабския свят,
вместо сцените на насилие и тероризъм.
Нека подкрепим тези хора.
Нека се застъпим за тях.
И нека забравим
тесногръдието и егоизма си,
за да прегърнем промяната
и да отпразнуваме с хората от този регион
едно велико бъдеще
на надежда и толерантност.
Бъдещето вече дойде,
бъдещето е сега.
Благодаря ви много.
(Аплодисменти)
Много благодаря.
(Аплодисменти)
Крис Андерсън: Имам няколко въпроса към вас.
Благодаря за това, че дойдохте тук.
Как ще характеризирате историческата значимост
на случващото се?
Историята на годината ли е или на десетилетието,
или нещо повече?
Вадах Канфар: Всъщност това може да е най-голямата история, която някога сме отразявали.
Отразявали сме много войни.
Отразявали сме много трагедии, много проблеми,
от много конфликтни зони, от горещи точки в региона,
защото се намираме в неговия център.
Но това е велика история, красива история.
Не е нещо, което отразяваш само
защото е някакъв голям инцидент.
Ставаш свидетел на промяна в историята.
Ставаш свидетел на раждането на нова ера.
И историята е точно за това.
КА: Има много хора на Запад,
които все още са скептични
или мислят, че това е междинен етап,
предшестващ много по-тревожен хаос.
Вие наистина вярвате,
че ако има демократични избори в Египет сега,
би могло да дойде на власт правителство,
което възприема някои от ценностите, за които така вдъхновено говорихте?
ВК: Всъщност хората
след падането на режима на Хосни Мубарак,
младежите, които се организираха
в определени групи и съвети,
защитават промяната
и се опитват да я върнат в релси,
за да опазят
ценностите на демокрацията,
но в и същото време
да я направят умерена
и рационална,
така че да не настъпи безпорядък.
Според мен тези хора са много по-мъдри
не само от политическия елит,
но и от интелектуалния елит, опозиционните лидери,
включително и политическите партии.
В настоящия момент младежта в арабския свят
е много по-мъдра
и способна да осъществи промяна,
отколкото по-възрастното население,
включително и политическия, културния
и идеологическия
стари режими.
(Аплодисменти)
КА: Ние не трябва да се намесваме политически по никакъв начин.
Какво трябва да направят хората тук в TED,
от Запада,
ако искат да се свържат един с други и да направят промяна,
и които вярват в това, което се случва тук?
ВК: Мисля, че открихме много важен въпрос в арабския свят,
като това че хората ги е грижа,
хората се надяват на тази трансформация.
Мохамед Нанабхай, който е тук сред нас,
директорът на Aljazeera.net,
ми каза, че има 2500 процента увеличение
на посещаемостта на сайта
от най-различни части на света.
50 процента идват от Америка.
Защото разбрахме, че хората се интересуват
и биха искали да знаят,
получават сведенията чрез Интернет страницата ни.
За съжаление в Съединените щати
в момента не покриваме друг регион освен този на Вашингтон
за Ал Джазира на английски.
Но мога да ви кажа, че това е моментът за празнуване
като се свържем
с тези хора по улиците
и изразим своята подкрепа към тях,
и това универсално чувство
на подкрепа към слабите и потиснатите,
с цел да създадем едно много по-добро бъдеще за всички нас.
КА: Е, Вадах, група членове на TED общноста,
TEDxCairo,
присъстват на общо събрание, докато ние говорим.
Имаха и говорители там.
Мисля, че чуха речта ти.
Благодаря ти, че вдъхнови тях, както и всички нас.
Много благодаря.
(Аплодисменти)