Alla pratar om lycka nuförtiden.
Jag bad en person räkna antalet böcker
med "lycka" i titeln som publicerats de senaste fem åren
och han gav upp efter ungefär 40 och det fanns många fler.
Intresset är jättestort för lycka
bland forskare.
Det finns en massa lycko-coachning.
Alla skulle vilja göra folk lyckligare.
Men trots det här havet av kunskaper
finns flera tankefällor
som typ gör det nästan omöjligt att tänka klart
kring lycka.
Och min presentation idag kommer mest att handla om dessa tankefällor.
Den passar för lekmän som funderar kring sin egen lycka
och den passar för forskare som funderar kring lycka
för det visar sig att vi är lika borta som alla andra.
Den första av dessa fällor
är oviljan att erkänna komplexitet.
Det visar sig att ordet lycka
är helt enkelt inte ett användbart ord längre
för vi använder det i för många sammanhang.
Jag tycker det finns en specifik innebörd som vi kan ha det till
men på det stora hela
får vi nog släppa den
och välja det mer komplicerade synsättet
på vad välbefinnande är.
Den andra fällan är förvirringen mellan erfarenhet och minne:
i grund och botten mellan att vara lycklig i sitt liv
och vara lycklig för att man lever
eller nöjd med sitt liv.
Och det är två väldigt olika saker
och de är båda ihopklumpade under begreppet lycka.
Och den tredje är fokusillusionen
och det olyckliga faktum att vi inte kan tänka på någonting
som påverkar välbefinnande
utan att förvränga dess betydelse.
Jag menar, detta är en riktig tankefälla.
Det finns helt enkelt inget sätt att göra det rätt.
Jag tänker börja med ett exempel
med en person som ställde lite frågor
efter en av mina föreläsningar. Berättade en berättelse
(otydligt...)
Han sade att han hade lyssnat på en symfoni
och det var helt fantastisk musik
och alldeles i slutet av inspelningen
var det ett fruktansvärt gnisslande ljud.
Och sen tillade han, ganska känslomässigt,
att det förstörde hela upplevelsen.
Men det hade det inte.
Vad det hade förstört var minnena av upplevelsen.
Han hade haft upplevelsen.
Han hade fått 20 minuter underbar musik.
De spelade ingen roll
för han hade kvar ett minne;
minnet var förstört
och minnet var allt han hade kvar.
Vad det här verkligen säger oss
är att vi kan tänka på oss själva och andra
i termer av två själv.
Det finns ett upplevande själv
som lever i nuet
och känner nuet,
kan återuppleva det förflutna
men i grund och botten har det bara nuet.
Det är det upplevande självet som läkaren tar sig an -
ni vet, när läkaren frågar
"Gör det ont nu när jag rör dig här?"
Och sen finns självet som minns
och självet som minns är det som håller räkning
och handhåller ens livsberättelse
och det är det läkaren närmar sig
när han frågar
"Hur har det känts på sistone?"
eller "Hur var din resa till Albanien?" eller något sådant.
De är två väldigt olika väsen,
det upplevande självet och självet som minns
och att bli förvirrad över dem är en del av rörigheten
hos begreppet lycka.
Nå, självet som minns
är en historieberättare.
Och det börjar faktiskt med en grundläggande respons hos våra minnen -
det börjar genast.
Vi berättar inte bara historier när vi tänker berätta historier.
Vårt minne berättar historier för oss
alltså, det vi får behålla av våra erfarenheter
är en historia.
Och låt mig börjar med ett exempel.
Det här är en gammal studie.
Det här är riktiga patienter som går igenom en smärtsam behandling.
Jag skall inte gå in på detaljer. Nuförtiden är det inte längre smärtsamt
men det var smärtsamt när den här studien genomfördes på 90-talet.
De ombads rapportera sin smärta var 60:e sekund.
Och här är två patienter.
Här är deras resultat.
Och ni får frågan, "Vem av dem led mest?"
Och det är en väldigt lätt fråga.
Helt klart var det patient B som led mest.
Hans tarmoperation var längre
och för varje minut av smärta som patient A genomled
fick patient B mer.
Men nu kommer en annan fråga:
"Hur mycket trodde dessa patienter att de led?"
Och här kommer en överraskning:
Och överraskningen är att patient A
hade ett mycket värre minne av tarmoperationen
än patient B.
Berättelserna om tarmoperationerna skiljde sig åt
och eftersom en väldigt kritisk del av berättelsen är hur den slutar -
och ingen av dessa berättelser är särskilt inspirerande eller härlig -
men en av dem är tydligt ... (Skratt)
men en av dem är tydligt värre än den andra.
Och den som är värst
var den där smärtan var som högst i slutet.
Det är en sorglig historia.
Hur vet vi det?
Eftersom vi frågade de här människorna efter deras tarmoperation
och mycket senare också
"Hur hemsk var hela grejen, totalt sett?"
och den var mycket värre för A än för B i minnet.
Alltså det här är en direkt konflikt
mellan det upplevande självet och självet som minns.
Ur det upplevande självets synvinkel
hade B helt klart en värre upplevelse.
Men det man kan göra med patient A
och vi gjorde faktiskt kliniska experiment
och det har gjorts och det funkar
man kan faktiskt utöka tarmoperationen på patient A
genom att bara hålla kvar röret utan att röra på det för mycket.
Det kommer att få patienten
att lida men bara lite
och mycket mindre än förut.
Och om man gör det några minuter
har man försatt det upplevande självet
hos patient A i en värre situation
och man har försatt självet som minns hos patient A
i en mycket bättre situation
för nu har man givit patient A
en bättre berättelse
om hans upplevelse.
Vad definierar en historia?
Och det stämmer för historierna
som minnet ger oss
och även för historierna vi hittar på.
Det som definierar en historia är vändningarna,
viktiga ögonblick och avslutningar.
Slut är väldigt väldigt viktiga
och, i det här fallet, dominerade slutet.
Alltså, det upplevande självet
lever sitt liv kontinuerligt.
Det upplever ögonblick av upplevelser, ett efter ett.
Och ni frågar: Vad händer med dessa ögonblick?
Och svaret är egentligen enkelt.
De försvinner för alltid.
Jag menar, de flesta ögonblick i våra liv -
och jag räknade - ni vet, det psykologiska nuet
anses vara ungefär tre sekunder långt.
Vilket innebär att, ni vet,
under en livstid är de cirka 600 miljoner.
Under en månad är det cirka 600 000.
De flesta lämnar inga spår efter sig.
De flesta ignoreras fullständigt
av självet som minns.
Och ändå får man på något sätt en känsla
att de borde räknas,
att det som händer under dessa ögonblick av upplevelse
är vårt liv.
Det är de begränsade resurser som vi spenderar
medan vi är på den här jorden.
Och hur de skall användas
kunde verka relevant
men det är inte historien
som självet som minns bevarar för oss.
Så vi har självet som minns
och det upplevande självet
och de skiljer sig faktiskt åt rätt så mycket.
Den största skillnaden mellan dem
ligger i hur tiden hanteras.
Ur det upplevande självets synvinkel är det så
att om du har semester
och andra veckan är lika bra som den första
så är de två semesterveckorna
dubbelt så bra som en av dem.
Så funkar det inte för självet som minns.
För självet som minns är två veckors semester
knappt bättre än en vecka
för inga minnen läggs ihop.
Du har inte ändrat historien.
Och på det sättet
är tiden faktiskt den kritiska faktorn
som skiljer ett själv som minns
från ett upplevande själv.
Tid har väldigt liten inverkan på den här berättelsen.
Alltså, självet som minns gör mer
än att minnas och berätta historier.
Det är faktiskt det som fattar beslut
därför att om man har en patient som har fått, säg,
två tarmoperationer av två olika kirurger
och skall bestämma sig för en av dem
så bestämmer den
som har den minst dåliga minnesbilden
och den kirurgen kommer att väljas.
Det upplevande självet
har ingen talan i det valet.
Vi väljer faktiskt inte mellan upplevelser.
Vi väljer mellan minnen av upplevelser.
Och till och med när vi tänker på framtiden
tänker vi normalt sett inte på vår framtid som upplevelser.
Vi tänker på vår framtid
som föreställda minnen.
Och i grund och botten kan man se det här
ni vet, som ett tyranneri som självet som minns ägnar sig åt
och man kan tänka sig att självet som minns
typ drar det upplevande självet
genom erfarenheter som
det upplevande självet inte har bett om.
Jag har en känsla av att
när vi åker på semester
så är detta ofta fallet,
alltså, vi åker på semester
ganska mycket
för självet som minns skull.
Och det är lite svårt att rättfärdiga tycker jag
jag menar, hur mycket konsumerar vi våra minnen?
Det är en av förklaringarna
som ges för den dominans
självet som minns har.
Och när jag tänker på det tänker jag på en semester
som vi hade på Antarktis för några år sedan
som helt klart var den bästa semestern jag har haft
och jag tänker på den ganska ofta
jämfört med hur mycket jag tänker på andra semestrar.
Och jag har antagligen konsumerat
mina minnen av den treveckorsresan, skulle jag säga,
i cirka 25 minuter under de senaste fyra åren.
Alltså, om jag någonsin hade öppnat foldern
med de 600 bilderna
hade jag ägnat ytterligare en timme.
Alltså, det är tre veckor
och det är högst en och en halv timme.
Det verkar vara en skillnad.
Alltså, jag kan vara lite extrem, vet ni
i hur lite aptit jag har för att konsumera minnen
men även om man gör det mer
finns det en verklig fråga.
Varför lägger vi så stor vikt vid minnen
jämfört med vikten vi lägger vid upplevelser?
Så jag vill att ni tänker
på ett tankeexperiment.
Föreställ er att er nästa semester
ni vet att vid slutet av semestern
kommer alla era foton att förstöras
och ni kommer att få en minnesförlustdrog
så att ni inte kommer minnas någonting.
Alltså, skulle ni välja samma semester? (Skratt)
Och om ni skulle välja en annan semester
finns en konflikt mellan era två själv
och ni måste fundera över hur ni skall lösa den konflikten
och det är faktiskt inte alls självklart därför att
om ni tänker i termer av tid
får ni ett svar.
Och om ni tänker i termer av minnen
kanske ni får ett annat svar.
Varför vi väljer de semestrar vi väljer
är ett problem vi möter
med ett val mellan de två själven.
Alltså, de två själven
för fram två idéer om lycka.
Det finns faktiskt två lyckokoncept
som vi kan använda, ett för vardera självet.
Så ni kan fråga: Hur lyckligt är det upplevande självet?
Och sen skulle ni fråga: Hur lyckliga är stunderna
i det upplevande självets liv?
Och de är alla - lycka för ögonblick
är en ganska komlicerad process.
Vilka är känslorna som kan mätas?
Och förresten nu kan vi
skapa oss en ganska bra idé
om det upplevande självets lycka över tiden.
Om ni undrar över lyckan hos självet som minns
är det en helt annan sak.
Det handlar inte om hur lyckligt en person lever.
Det handlar om hur lycklig eller nöjd personen är
när personen tänker på sitt liv.
En helt annan sak.
Den som inte skiljer på de här sakerna
kommer att trassla till undersökandet av lycka
och jag tillhör en stor grupp som har studerat välbefinnande
som har trasslat till lyckoforskningen under lång tid
just så.
Skillnaden mellan
lyckan hos det upplevande självet
och tillfredsställelsen hos självet som minns
har nyligen uppmärksammats
och det görs nu ansträngningar för att mäta dem separat
Gallup har en världsomspännande undersökning
där mer än en halv miljon människor
har fått frågor
om vad de tycker om sina liv
och sina erfarenheter.
Och det har gjorts andra liknande försök.
Så på sistone har vi börjat lära oss
om lyckan hos de två själven.
Och den huvudsakliga lärdomen som jag tror vi har dragit
är att de är väldigt olika.
Man kan veta hur nöjd någon är med sitt liv
och det säger egentligen inte mycket
om hur lycklig han eller hon är med att leva sitt liv
och vice versa.
Bara för att ge er en känsla för korrelationen
så är korrelationen ungefär 0,5.
Vad det innebär är att om man träffade någon
och fick veta att, oj hans pappa är 1,83 lång
hur mycket skulle man veta om hans längd?
Alltså, man skulle veta något om hans längd
men det är mycket osäkerhet.
Man har så mycket osäkerhet.
Om jag berättar för er att någon rankade sitt liv som åtta av tio
har ni massor av osäkerhet
om hur lycklig denna person är
med sitt upplevande själv.
Så korrelationen är låg.
Vi vet något om vad som styr
tillfredsställelsen hos det lyckliga självet.
Vi vet att pengar är väldigt viktigt,
mål är väldigt viktiga.
Vi vet att lycka är framförallt
att vara nöjd med människorna som vi tycker om,
att tillbringa tid med folk vi tycker om.
Det finns andra glädjeämnen men detta dominerar.
Så om man vill maximera lyckan hos de två själven
kommer man i slutändan
att göra väldigt olika saker.
Kärnan av vad jag har sagt här
är att vi borde verkligen inte se lyckan
som ett substitut för välbefinnande.
Det är en helt annan sak.
Alltså, väldigt snabbt,
en annan anledning till att vi inte kan tänka klart kring lycka
är att vi inte tänker på samma saker
när vi tänker på våra liv och när vi verkligen lever.
Så om man ställer den enkla frågan hur lyckliga folk är i Kalifornien
kommer man inte få rätt svar.
När man ställer den frågan
tänker man att folk måste vara lyckligare i Kalifornien
om, säg, man bor i Ohio.
(Skratt)
Och det som händer är
när man tänker på att bo i Kalifornien
tänker man på kontrasten
mellan Kalifornien och andra ställen
och den kontrasten, säg, ligger i klimatet.
Alltså, det visar sig att klimatet
inte är särskilt viktigt för det upplevande självet
och är inte ens särskilt viktigt för det reflekterande självet
som bestämmer hur lyckliga människor är.
Men nu, eftersom det reflekterande självet bestämmer
kanske det slutar med - för vissa människor kanske det slutar med
att de flyttar till Kalifornien.
Och det är rätt intressant att spåra vad som kommer att hända
med folk som flyttar till Kalifornien i hopp om att bli lyckligare.
Alltså, deras upplevande själv
kommer inte att bli lyckligare.
Vi vet det.
Men en sak kommer att ske. De kommer att tro att de är lyckligare
därför att när de tänker på det
kommer de att påminnas om hur hemskt vädret var i Ohio.
Och de kommer att känna att de tog rätt beslut.
Det är väldigt svårt
att tänka klart kring välbefinnande
och jag hoppas att jag har givit er en känsla
av hur svårt det är.
Tack.
(Applåd)
Chris Anderson: Tack. Jag har en fråga till dig.
Tack så mycket.
Alltså, när vi talades vid per telefon för några veckor sedan
nämnde du att det var ganska intressanta resultat som
Gallup-undersökningen resulterade i.
Är det något som du kan dela med dig av
eftersom du har en liten stund kvar nu?
Daniel Kahneman: Visst.
Jag tycker det mest intressanta resultatet vi kom fram till i Gallup-undersökningen
är en siffra som vi absolut inte förväntade oss.
Vi kom fram till att när det gäller lyckan
hos det upplevande självet.
När vi tittade på hur känslor
varierar med inkomst.
Och det visar sig att, under en viss inkomst
om 60 000 dollar om året, för amerikaner
och det är ett väldigt stort stickprov av amerikaner, typ 600 000,
men det är ett stort representativt stickprov
under en inkomst om 600 000 dollar om året...
CA: 60 000.
DK: 60 000.
(Skratt)
60 000 dollar om året, så är folk olyckliga
och de blir mer och mer olyckliga ju fattigare de blir.
Ovanför det får vi en helt vågrät linje.
Jag menar jag har sällan sett så vågrätta linjer.
Helt klart är det så att det som händer är
att pengar inte kan köpa en ytterligare lycka
men brist på pengar köper en absolut olycka
och vi kan mäta den olyckan
väldigt, väldigt klart.
I termer av det andra självet, självet som minns,
får man ett annat resultat.
Ju mer pengar man tjänar desto mer nöjd är man.
Det gäller inte för känslor.
CA: Men Danny, hela den amerikanska strävan handlar om
liv, frihet, att vara lycklig.
Om folk tog det resultatet på allvar,
jag menar, det verkar vända uppochned på
allting vi tror på, säg till exempel,
skattepolitik och så vidare.
Finns det någon chans att politiker, att landet som helhet,
skulle ta ett sådant resultat på allvar
och basera politiken på det?
DK: Vet du jag tror det finns en uppmärksamhet
om lyckoforskningens roll inom politiken.
Uppmärksamheten kommer att vara långsam i USA,
inget snack om saken,
men i Storbritannien händer det
och i andra länder händer det.
Folk märker att de borde
tänka på lycka
när de tänker på politik.
Det kommer at ta lite tid
och folk kommer att debattera
om de vill titta på upplevelse-lycka
eller om de vill titta på livsutvärdering
så vi måste ha den debatten ganska snart.
Hur man skall öka lyckan
skiljer sig väldigt åt beroende på hur man tänker
och om man tänker på självet som minns
eller om man tänker på upplevelsesjälvet.
Detta kommer att påverka politiken, tror jag, under kommande år.
I USA görs försök
för att mäta upplevelselyckan hos befolkningen.
Det kommer att bli, tror jag, inom ett decennium eller två,
del av landets statistik.
CA: Alltså, för mig verkar det som att den här frågan kommer att eller borde vara
den mest intressanta politiska diskussionen att följa
under kommande år.
Tack så hemskt mycket för att du hittade på beteendeekonomi.
Tack Danny Kahneman.