Ових дана сви причају о срећи.
Упослио сам некога да изброји књиге
које у наслову имају "срећу", а које су објављене у последњих пет година,
и одустали су после око 40, а има их много више.
Међу истраживачима постоји
огромно интересовање за срећу.
Много се подучава о срећи.
Сви би желели да учине да људи буду срећнији.
Али упркос овој поплави радова,
постоји неколико когнитивних замки
које на неки начин онемогућавају исправно
размишљање о срећи.
Мој данашњи говор је углавном о тим когнитивним замкама.
Ово се односи на размишљање лаика о срећи,
и односи се на размишљање учених људи о срећи,
јер испада да смо ми једнако збуњени као сви други.
Прва од замки је
оклевање да се призна комплексност.
Испоставља се да реч срећа
није више толико корисна
јер се може односити на много различитих ствари.
Мислим да постоји једно одређено значење на које је ми ограничавамо
али, све у свему,
од овога ћемо морати да одустанемо,
мораћемо да усвојимо компликованији став
о томе шта је добробит.
Друга замка је конфузија између искуства и сећања:
у основи, то је бити срећан у животу
и бити срећан у вези са својим животом,
у односу на њега.
То су два веома различита концепта
и оба су садржана у идеји о срећи.
Трећа замка је илузија фокуса,
а то је несрећна чињеница да не можемо мислити о околностима
које утичу на добробит,
а да не искривимо њихов значај.
Мислим, ово је озбиљна когнитивна замка.
Не постоји начин да се исправи.
Волео бих да почнем са примером
некога ко је имао сесију питања и одговора
после једног мог предавања.
[нејасно]
Рекао је да је слушао симфонију
и да је то била потпуно задивљујућа музика
и на самом крају снимка
чуло се ужасно шкрипање.
И онда је рекао, прилично узбуђено,
да је то покварило цео доживљај.
Али није.
Оно што је покварило јесте сећање на доживљај.
Он је то искусио.
20 минута је слушао величанствену музику.
То није било важно
јер је њему остало сећање;
сећање је било упропашћено,
а сећање је све што је могао да сачува.
Ово нам говори
да можемо о себи и другима да мислимо
у терминима два "ја".
Постоји "доживљавајући ја",
који живи у садашњости
и познаје садашњост,
способан је да поново доживи прошлост
али у суштини има само садашњост.
То је доживљајни део коме доктор прилази -
знате, кад доктор пита,
"Да ли боли када овде додирнем?".
И ту је "ја који се сећа",
а тај који се сећа је тај који води евиденцију,
одржава причу нашег живота,
то је онај коме доктор прилази
и пита
"Како се осећате у последње време?"
или "Како је било на путу за Албанију?" или тако нешто.
Ова два дела су веома различита,
део који доживљава и део који се сећа,
а збуњивање између њих део је збрке
у вези са идејом среће.
Сад, онај део нас који се сећа
прича приче.
То почиње са основном реакцијом наших сећања -
почиње одмах.
Не причамо приче само кад то намеравамо да радимо.
Наше памћење нам прича приче,
тј оно што ћемо задржати из искуства
је прича.
Почећу једним примером.
Ово је стара студија.
Ово су прави пацијенти подрвгнути болној процедури.
Нећу детаљисати. Данас више није болна,
али била је болна када смо радили студију деведесетих.
Замолили смо их да опишу свој бол сваких 60 секунди.
Ево два пацијента.
Ово су њихови подаци.
Питам вас, "Који од њих је више патио?"
То је веома лако питање.
Очигледно је пацијент Б патио више.
Његова колоноскопија је трајала дуже,
и за сваки минут у ком је пацијент А патио,
пацијент Б је патио више.
Али сад следи друго питање:
"Колико су пацијенти мислили да су патили?"
Следи изненађење:
а то је да је пацијент А
имао много горе сећање на колоноскопију
од пацијента Б.
Приче о колоноскопији су различите
и баш зато што је критичан део приче управо њен крај -
ниједна од ових прича није нешто инспиративна или значајна -
али једна од њих је... (смех)
али једна од њих је приметно гора од друге.
А та која је гора
је она где је бол био на врхунцу на самом крају.
То је лоша прича.
Како то знамо?
Јер смо ове људе питали, после колоноскопије,
и много касније
"Колико лоше је било укупно искуство?"
и много горе је по сећању било за А него за Б.
Ово је директни конфликт
између "доживљавајућег ја" и "ја који се сећа".
Са тачке гледишта доживљавајућег,
очигледно је да се Б лошије провео.
Сад, шта бисте могли да учините са пацијентом А,
и ми и вршимо клиничке експерименте,
ово се ради и функционише,
а то је да продужите колоноскопију пацијента А
само држећи црево унутра без пуно померања.
Пацијент ће патити
али само мало
и много мање него пре.
Ако радите ово неколико минута,
учинили сте да доживљавајућем делу
пацијента А буде горе,
али да делу пацијента А који памти
буде много боље,
јер сад сте подарили пацијенту А
много бољу причу
о његовом искуству.
Шта дефинише причу?
То се односи на приче
које нам памћење сервира
и такође на приче које измишљамо.
Причу дефинишу промене,
значајни моменти и завршеци.
Завршеци су веома, веома битни
и у овом случају завршетак је доминирао.
Сад, "доживљавајући ја"
живи живот у континуитету.
Има тренутке искуства, један за другим.
Питате се: Шта се дешава са овим тренуцима?
Одговор је прилично јасан.
Они су заувек изгубљени.
Мислим, већина тренутака нашег живота -
израчунао сам - знате, каже се да психолошка садашњост
траје отприлике три секунде.
Што значи,
у животу их има око 600 милиона.
За месец дана има их око 600.000.
Већина их не оставља траг.
Већину потпуно игнорише
наше "ја које се сећа".
Али некако имате осећај
да би требало да се рачунају,
да је оно што се дешава у тим тренуцима доживљаја
наш живот.
То је ограничен ресурс који трошимо
док смо на овој планети.
Изгледа да је битно
како то потрошити,
али то није прича
коју нам чува наше "ја које памти".
Дакле, имамо део који памти
и део који доживљава,
и они се прилично разликују.
Највећа разлика је у томе
како се односе према времену.
Са тачке гледишта "доживљавајућег ја",
ако идете на одмор
и друга недеља је једнако добра као и прва,
онда је одмор од две недеље
дупло бољи од једнонедељног одмора.
То уопште тако не функционише за "ја које се сећа".
За овај део, двонедељни одмор
је једва бољи од једнонедељног
јер се не додају нова сећања.
Нисте променили причу.
На овај начин,
време је заправо битна варијабла
која разликује сећање
од доживљавања.
Време има мало утицаја на ову причу.
Овај део који се сећа ради више
од самог сећања и причања прича.
Он доноси одлуке,
јер ако имате пацијента који је имао, рецимо,
две колоноскопије са два различита хирурга
и одлучује којег од њих да одабере,
онда ће изабрати оног
на кога је сећање повољније,
тог хирурга ће одабрати.
"Доживљавајући" део
се у овом случају не пита.
Ми заправо не бирамо између искустава,
ми бирамо између сећања на искуства.
Чак и кад размишљамо о будућности,
не мицлимо о будућности као о искуствима.®
О будућности размишљамо као
о сећањима која очекујемо.
У основи, на ово можете гледати
као на тиранију сећања
и можете замишљати како памћење
води "доживљавајућег ја"
кроз доживљаје
који овом уопште нису потребни.
Имам осећај да,
када одемо на одморе,
а ово је често случај,
идемо на одморе
углавном
због потреба нашег сећања.
Мислим да је ово помало тешко оправдати.
Мислим, колико конзумирамо сећања?
Ово је једно од објашњења
за доминацију
"сећајућег ја".
Кад помислим на то, сетим се одмора
на Антарктику пре неколико година,
који је очигледно био најбољи одмор на ком сам био
и на који помислим релативно често,
релативно у односу на то колико мислим на друге одморе.
Сећања са тог тронедељног пута
сам конзумирао, рецимо
25 минута у последње четири године.
Да сам некад отворио фолдер
који има 600 слика,
потрошио бих још сат времена.
То је три недеље,
и то је највише сат и по времена.
Ту постоји неслагање.
Сад, можда сам ја мало екстреман
у томе колико мало апетита имам за конзумирање сећања,
али и ако га имате више,
постоји једно питање.
Зашто толико значаја придајемо сећањима
у односу на значај који придајемо искуствима?
Желим да размислите
о једном умном експерименту.
Замислите да на свом следећем одмору
знате да ће вам на крају одмора
све фотографије бити уништене
и да ћете добити амнестичку дрогу
од које ничега нећете моћи да се сетите.
Да ли бисте одабрали исти одмор? (смех)
И кад бисте одабрали другачији одмор,
постоји конфликт између два дела ваше личности,
а ви морате да смислите како да пресудите у том конфликту,
а то уопште није очигледно јер
ако размишљате у терминима времена,
остаје један одговор.
А ако размишљате у терминима сећања,
можете добити други одговор.
Зашто бирамо одморе које бирамо,
то је проблем који нас суочава
са избором између два дела нас самих.
Сад, та два дела
носе са собом две идеје о срећи.
Постоје два концепта среће
које можемо применити за сваки део себе.
Можете питати: Колико је срећан "доживљавајући ја"?
А можете и да питате: Колико су срећни тренуци
у животу "доживљавајућег ја"?
А сви они - срећа за тренутке
је прилично компликован процес.
Које се емоције могу измерити?
Успут, сада можемо
прилично добро да схватимо
срећу "доживљавајућег ја" кроз време.
Ако питате за срећу "ја које се сећа",
то је потпуно другачија ствар.
Овде се не ради о томе колико срећно нека особа живи.
Ради се о томе колико је особа задовољна
када помисли на свој живот.
Потпуно другачија ствар.
Свако ко не разликује те две ствари
ће покварити студију о срећи,
а ја припадам групи студената о добробити
који кваре ову студију о срећи већ дуже време
управо на овај начин.
Разлика између
среће "доживљавајућег ја"
и задовољства "ја које се сећа"
препознаје се последњих година
и појављују се покушаји да се оне измере одвојено,
организација Gallup спроводи гласање на светском нивоу
у ком више од пола милиона људи
одговара на питања
о томе шта мисле о свом животу
и о својим искуствима.
Постоји још сличних истраживања.
Последњих година, дакле, почели смо
да разумевамо срећу два дела личности.
А најбитнија лекција коју смо научили
је да су оне заиста различите.
Можете знати колико је неко задовољан својим животом,
али то вам заиста не говори много
о томе колико срећно они живе свој живот
и обрнуто.
Рећи ћу вам да је
корелација око 0.5.
То значи да, ако упознате некога
и кажу вам, његов отац је висок 180цм,
колико ви знате о његовој висини?
Па, знали бисте нешто о његовој висини,
али постоји много несигурности.
Имате толико несигурности.
Ако вам кажем да је неко на скали од 10 оценио свој живот са 8,
имате много несигурности
о томе колико је та особа срећна
са својим "доживљавајућим ја".
Дакле, корелација је ниска.
Знамо нешто о томе шта контролише
задовољство нашег срећног ја.
Знамо да је новац веома битан,
циљеви су веома битни.
Знамо да је срећа углавном
задовољство људима који нам се свиђају,
провођење времена са људима који нам се свиђају.
Постоје и друга задовољства, али ово је доминантно.
Тако да, ако желите да повећате срећу оба дела,
морали бисте
да радите веома различите ствари.
Поента моје приче је
да не би требало да о срећи мислимо
као о замени за добробит.
То је потпуно другачији појам.
Сад, на брзину,
још један разлог што не можемо да размишљамо исправно о срећи
је тај да не мислимо на исте ствари
када мислимо о животу и када га заиста живимо.
Значи, ако питате једноставно питање, колико су срећни људи у Калифорнији,
нећете добити тачан одговор.
Када постављате то питање,
мислите да су људи у Калифорнији срећнији
ако ви сами живите у Охају, рецимо.
(смех)
Дешава се да
када мислите на живот у Калифорнији,
ви мислите на контраст
између Калифорније и других места,
а тај контраст је рецимо клима.
Па, испоставља се да клима
и није толико битна за "доживљавајуће ја"
а није ни битна за онај део који
одлучује о томе колико су људи срећни.
Али сада, када доминира део који размишља,
можда ћете се - неки људи ће се можда
преселити у Калифорнију.
И интересантно је пратити шта ће се десити
људима који се преселе у Калифорнију у нади да ће бити срећнији.
Па, "доживљавајући ја"
неће бити срећнији.
То знамо.
Десиће се једна ствар. Мислиће да су срећнији,
јер када мисле о томе,
сетиће се колико је грозно било време у Охају.
И осећаће да су донели исправну одлуку.
Веома је тешко
правилно размишљати о добробити
и надам се да сам вам показао
колико је тешко.
Хвала вам.
(аплауз)
Крис Андерсон: Хвала вам. Имам једно питање за вас.
Хвала вам много.
Када смо разговарали телефоном пре неколико недеља,
споменули сте да је то Gallup истраживање
донело интересантне резултате.
Можете ли то да поделите с нама,
пошто вам је преостало још неколико минута?
Данијел Канеман: Наравно.
Мислим да је најинтересантнији резултат из тога
број, који уопште нисмо очекивали да добијемо.
То смо пронашли у вези са срећом
"доживљавајућег ја".
Када смо погледали како осећања
варирају са зарадом.
Испоставља се да, испод прихода
од 60,000$ годишње, за Американце,
а то је велики узорак Американаца, око 600.000,
али је велик репрезентативан узорак,
испод прихода од 600.000$ годишње...
КА: 60.000.
ДК: 60.000.
(смех)
60.000$ годишње, људи су несрећни
и све несрећнији што су сиромашнији.
Изнад тога имамо потпуно равну линију.
Мислим, ретко виђам тако равне линије.
Оно што се дешава је
да вам новац не купује срећу која се може доживети,
али недостатак новца вам доноси несрећу,
а несрећу можемо врло,
врло јасно да меримо.
Кад се ради о другом делу, оном задуженом за сећање,
прича је другачија.
Што више новца зарађујете, то сте задовољнији.
То не важи за емоције.
КА: Али, Дени, општа америчка тежња је
живот, слобода, потрага за срећом.
Ако би људи озбиљно схватили тај налаз,
мислим, то некако изврће
наша веровања о, на пример
пореском закону и слично.
Постоји ли шанса да политичари, да држава
схвати такве налазе озбиљно
и да на основу њих формира друштвену политику?
ДК: Мислим да се препознаје
улога истраживања о срећи, у друштвеној политици.
То ће бити споро у Америци,
у то нема сумње,
али то се дешава у Британији
и у другим земљама.
Људи схватају да би требало
да размишљају о срећи
када мисле о друштвеној политици.
То ће потрајати,
а људи ће расправљати о томе
да ли желе да проучавају срећу искуства
или желе да уче о евалуацији живота,
тако да ускоро морамо да имамо ту расправу.
На различите начине се може
повећати срећа, зависно од тога како размишљате,
да ли мислите на део који памти
или на део који доживљава.
Ово ће у наредним годинама имати утицаја на политику.
У Америци се чине напори
да се измери срећа искуства.
Мислим да ће за деценију или две ово бити
део националне статистике.
КА: Мени се чини да ће ова тема бити, или би требало да буде,
најинтересантнија политичка расправа за праћење
у наредних неколико година.
Хвала вам много што сте измислили бихејвиоралну економију.
Хвала вам, Дени Канеман.