V súčasnosti každý hovorí o šťastí.
Oslovil som jedného človeka, aby mi spočítal množstvo kníh,
publikovaných počas posledných piatich rokov, ktoré majú vo svojom názve slovo "šťastie".
Po približne štyridsiatich to však vzdal, a to ich bolo ešte oveľa viac.
Na poli výskumu je veľký záujem
o šťastie.
Poradenstvo 'ako byť šťastný' zaznamenáva veľký rozmach.
Každý by rád urobil iných šťastnejšími.
No napriek tejto záplave práce
tu máme niekoľko kognitívnych nástrah,
a to takých, ktoré nám takmer znemožňujú jasne uvažovať
o šťastí.
V mojej dnešnej prednáške sa budem venovať najmä týmto kognitívnym nástrahám.
Týkajú sa laikov, ktorí uvažujú o vlastnom šťastí,
ale aj odborníkov, ktorí ho skúmajú,
pretože sa ukazuje, že sme z toho rovnako zmätení ako ktokoľvek iný.
Prvou z týchto nástrah
je neochota prijať komplexnosť.
Ukazuje sa, že slovo šťastie
už naďalej nie je adekvátnym slovom,
pretože ho používame na označovanie príliš veľkého množstva rozličných vecí.
Myslím, že existuje jeden konkrétny význam, na ktorý by sme ho mohli zúžiť,
ale v podstate
je to niečo, čoho sa budeme musieť vzdať
a osvojiť si zložitejší pohľad na to,
čo je spokojnosť ako taká.
Druhou nástrahou je zamieňanie zážitku so spomienkou,
konkrétne toho, keď ste v živote šťastní
s tým, keď ste šťastní zo svojho života, vo význame
spokojní so svojím životom.
To sú dva veľmi odlišné koncepty,
a oba sú obsiahnuté v pojme šťastie.
Treťou nástrahou je ilúzia sústredenia,
ten nepríjemný fakt, že nie sme schopní uvažovať o nijakých okolnostiach,
ktoré ovplyvňujú naše šťastie
bez toho, aby skreslili jeho význam.
Toto je podľa mňa skutočná kognitívna nástraha.
Jednoducho sa tomu nevyhneme.
Rád by som začal s príkladom
niekoho, kto mi na konci jednej mojej prednášky
do dotazníku popísal príbeh.
[...]
Napísal, že počúval symfóniu.
Bola to nádherná hudba
a na samom konci nahrávky
zaznel príšerný škrípavý zvuk.
Na záver dosť pohnuto dodal,
že mu to pokazilo celý zážitok.
Ale nepokazilo.
Pokazilo to jeho spomienky na zážitok.
Ten zážitok už mal.
Zažil 20 minút nádhernej hudby.
Tie však nič neznamenali,
pretože odchádzal so spomienkou,
ktorá bola zničená,
a všetko čo si uchoval, bola práve tá spomienka.
Prostredníctvom tohto vidíme,
že o sebe a iných môžeme premýšľať
v intenciách dvoch JA.
Máme zážitkové JA,
ktoré žije v prítomnosti
a pozná prítomnosť,
dokáže znovu prežiť minulosť,
ale v podstate disponuje len prítomnosťou.
Práve zážitkového JA sa doktor pýta --
poznáte to, keď sa doktor pýta,
"Bolí to, keď sa Vás dotknem na tomto mieste?"
A potom máme spomienkové JA.
Toto JA je to, ktoré zaznamenáva
a uchováva "príbeh nášho života".
Ono je tým, na ktoré sa doktor obracia
keď sa pýta,
"Ako sa cítite v poslednej dobe?"
alebo "Aký bol výlet do Albánska?" alebo niečo podobné...
Sú to dve veľmi odlišné entity.
JA, ktoré zažíva a JA, ktoré si pamätá.
Zmätok medzi nimi je príčinou nejasnosti
pojmu šťastie.
Spomienkové JA je v tejto chvíli
rozprávačom príbehu.
Rozprávanie začína od prvotnej odozvy našich spomienok --
začína okamžite.
Príbehy nerozprávame iba vtedy, keď to máme v úmysle.
Naša pamäť nám rozpráva príbehy,
t.j. to, čo získavame z našej skúsenosti
je príbeh.
Dovoľte mi začať s jedným príkladom.
Je to stará štúdia.
Ide o skutočných pacientov, ktorí podstupujú bolestivý zákrok.
Nepôjdem do detailov. V súčasnosti to už nie je bolestivé,
ale v začiatkoch tejto štúdie, konkrétne v deväťdesiatych rokoch XX. storočia, to bolestivé bolo.
Požiadali ich, aby komentovali svoju bolesť každých 60 sekúnd.
Máme tu dvoch pacientov.
Tú sú ich záznamy.
Otázka na Vás znie, "Kto z nich trpel viac?"
Je to veľmi jednoduchá otázka.
Evidentne, pacient B trpel viac.
Kolonoskopia, ktorú podstúpil, trvala dlhšie,
a každú minútu bolesti, ktorú mal pacient A,
mal pacient B a ešte intenzívnejšiu.
No je tu ešte iná otázka:
"Do akej miery si títo pacienti uvedomovali že trpia?"
Tu je prekvapenie:
Prekvapením je, že pacient A
mal oveľa horšie spomienky na kolonoskopiu
ako pacient B.
Príbehy kolonoskopií boli odlišné
a preto je veľmi dôležitou časťou príbehu jeho koniec --
žiaden z týchto príbehov nie je veľmi inšpirujúci alebo ohromujúci --
ale jeden z nich je jasný... (Smiech)
ale jeden z nich je jasne horší ako ten druhý.
Ten, ktorý je horší
je ten, v ktorom bolesť dosahovala svoj vrchol na úplnom konci.
Je to nepríjemný príbeh.
Ako to vieme?
Pretože sme sa pýtali týchto ľudí po ich kolonoskopii,
a tiež aj oveľa neskôr,
"Nakoľko to celé bolo nepríjemné?"
a v spomienkach to bolo oveľa nepríjemnejšie pre pacienta A ako pre pacienta B.
Ide o priamy rozpor
medzi zážitkovým JA a spomienkovým JA.
Z pohľadu zážitkového JA,
to pacient B znášal evidentne horšie.
Čo sme mohli urobiť s pacientom A bolo,
že sme začali klinické testy.
Urobili sme ich a fungovali.
Mohli sme urobiť kolonoskopiu pacientovi A
tým spôsobom, že by sme zaviedli hadičku bez toho, aby sme obmedzili jej pohyb zo strany na stranu.
Pacient síce bude
trpieť, ale iba trochu
a oveľa menej ako predtým.
Ak to budete robiť zopár minút,
musíte vyvolať zhoršujúce sa zážitkové JA
u pacienta A.
Vy máte spomienkové JA na pacienta A
oveľa lepšie,
pretože ste pacienta A obdarovali
lepším príbehom
ohľadom jeho skúsenosti.
Čo definuje príbeh?
O príbehoch platí,
že nám ich dodáva pamäť,
a o príbehoch je pravda tiež to, že si ich vymýšľame.
Čo definuje príbeh sú zmeny,
významné okamihy a konce.
Konce sú veľmi, veľmi dôležité
a v tomto prípade je koniec dominantný.
Zážitkové JA
žije neustále svojim životom.
Okamihmi skúsenosti, jedným po druhom.
Pýtate sa: Čo sa stáva s týmito okamihmi?
Odpoveď je skutočne jasná.
Navždy sa strácajú.
Myslím tým väčšinu okamihov nášho života --
a počítal som --- viete, hovorí sa, že prítomnosť z pohľadu psychológie
trvá asi tri sekundy.
Čo znamená, že
v priebehu života ich je okolo 600 miliónov.
Za mesiac je to okolo 600 tisíc.
Väčšina z nich nezanecháva stopu.
Väčšina z nich zostáva spomienkovým JA
úplne nepovšimnutá.
A predsa máme pocit,
že by sme ich mali brať do úvahy,
že to, čo sa deje počas týchto okamihov skúsenosti
je našim životom.
Ide o konečný zdroj, z ktorého čerpáme
pokým sme na tejto zemi.
A ako ich čerpáme,
sa zdá byť dôležité,
ale to nie je ten príbeh,
ktorý spomienkové JA pre nás uchováva.
Takže máme spomienkové JA
a zážitkové JA,
ktoré sú skutočne celkom odlišné.
Najväčším rozdielom mezdi nimi
je spôsob akým zaobchádzajú s časom.
Z pohľadu zážitkového JA,
ak máte voľno
a druhý týžden je taký dobrý ako prvý,
potom dvojtýždňové voľno
je dvakrát také dobré ako voľno trvajúce jeden týždeň.
Toto nie je spôsob ako v konečnom dôsledku funguje spomienkové JA.
Pre spomienkové JA je dvojtýždňové voľno
sotva lepšie ako voľno trvajúce jeden týždeň,
pretože nie sú pridané nové spomienky.
Nezmenili ste príbeh.
Z tohto dôvodu
je čas veľmi dôležitou premennou
ktorá odlišuje spomienkové JA
od zážitkového JA.
Čas zohráva v tomto príbehu veľmi malú úlohu.
Spomienkové JA robí viac
ako je pamätanie si a rozprávanie príbehov.
Je v skutočnosti tým, ktoré uskutočňuje rozhodnutia,
pretože ak máte pacienta, ktorý mal, povedzme,
dve kolonoskopie s dvoma rôznymi chirurgami
a rozhoduje sa, ktorého z nich si vybrať,
potom ten, ktorého si vyberie
je ten, na ktorého má spomienku, že je menej zlý,
a to je ten chirurg, ktorého si vyberie.
Zážitkové JA
nemá v tomto procese výberu žiaden hlas.
V skutočnosti si nevyberáme spomedzi zážitkov.
Vyberáme si spomedzi spomienok na zážitky.
Aj keď rozmýšľame o budúcnosti,
obvykle o nej nerozmýšľame ako o zážitkoch.
Rozmýšľame o budúcnosti
ako o očakávaných spomienkach.
A v podstate to môžete vnímať
ako diktatúru spomienkového JA,
môžete o ňom uvažovať ako o
druhu hybnej sily zážitkového JA
skrze skúsenosti, ktoré
zážitkové JA nepotrebuje.
Mám taký pocit, že
keď cestujeme na dovolenku
je to práve ten prípad,
že ideme na dovolenku
do veľmi veľkej miery,
v područí nášho spomienkového JA.
Toto je veľmi ťažké odôvodniť.
Myslím tým, ako dlho spracovávame naše spomienky?
Jedným z vysvetlení je
že je to kvôli dominantnému postaveniu
spomienkového JA.
Keď o tom rozmýšľam, myslím na dovolenku
ktorú sme strávili v Antarktíde pred niekoľkými rokmi.
Bola to jednoznačne najlepšia dovolenka, akú som kedy zažil,
a myslím na ňu relatívne často,
v porovnaní s tým, koľko uvažujem o iných dovolenkách.
A pravdepodobne som strávil spomínaním
na ten trojtýždňový výlet, povedal by som,
asi 25 minút za posledné štyri roky.
V skutočnosti, keby som niekedy otvoril album
ktorý by obsahoval 600 fotografií,
strávil by som tým ďalšiu hodinu.
Tým pádom máme tri týždne,
čo je na druhej strane najviac hodina a pol.
Zdá sa, že je v tom nepomer.
Viete, môžem pôsobiť trochu extrémne
v tom, akým malým apetítom disponujem pri spracovávaní spomienok,
ale aj keby tomu tak nebolo,
príde skutočná otázka.
Prečo kladieme taký veľký dôraz na spomienky
v porovnaní s dôrazom, ktorý kladieme na zážitky?
Chcem, aby ste uvažovali
nad nasledovným...
Predstavte si vašu budúcu dovolenku.
Viete, že na konci dovolenky
sa všetky vaše fotky zničia
a vy užijete liek zabudnutia,
takže si nebudete pamätať nič.
Vybrali by ste si tú istú dovolenku opäť? (Smiech)
Ak by ste si vybrali inú dovolenku,
nastal by konflikt medzi vašimi dvomi JA.
Vy si potrebujete premyslieť, ako ho rohodnúť.
V skutočnosti to nie je vôbec zrejmé, pretože
ak uvažujete z hľadiska času
potom dostanete jednu odpoveď.
Ak uvažujete z hľadiska spomienok,
možno dospejete k inej.
Prečo si zvolíme tú dovolenku, ktorú si zvolíme,
je problém, ktorý nás konfrontuje
s výberom medzi dvomi JA.
Dve JA
so sebou prinášajú dva pojmy šťastia.
Teda skutočne existujú dva koncepty šťastia
ktoré sa vzťahujú na každé JA.
Môžete sa teda opýtať: Aké šťastné je zážitkové JA?
A následne položíte otázku: Aké šťastné sú okamihy
v živote zážitkového JA?
Všetky -- okamihy šťastia,
sú pomerne zložitým procesom.
Aké sú emócie, ktoré môžeme zmerať?
Teraz sme mimochodom schopní
disponovať veľmi dobrou predstavou
o šťastí zážitkového JA v čase.
Ak sa opýtate na šťastie z pohľadu spomienkového JA,
je to niečo úplne iné.
Nie je to o tom, ako šťastne človek žije.
Je to o tom, aký je človek spokojný
keď rozmýšľa o svojom živote.
Veľmi odlišné ponímanie.
Ktokoľvek, kto nerozlišuje tieto koncepty,
spôsobí chaos pri skúmaní šťastia,
a ja patrím ku skupine študentov fenoménu spokojnosti,
ktorí spôsobujú chaos vo výskume šťastia už veľmi dlhý čas
presne týmto spôsobom.
Rozdiel medzi
šťastím zážitkového JA
a spokojnosťou spomienkového JA
sme objavili v posledných rokoch,
pričom sa objavujú nové snahy posudzovať ich oddelene.
Gallupova organizácia robí svetový prieskum
s viac ako pol milióna ľudmi,
ktorým boli položené otázky
o tom, čo si myslia o svojom živote
a o svojich zážitkoch.
Mnoho snahy sa vynakladá podobným smerom.
V súčasnosti sme sa tak začali učiť
o šťastí dvoch JA.
Myslím, že ústredná myšlienka, na ktorú sme prišli
je, že sú skutočne odlišné.
Môžete vediet, aký je niekto spokojný so svojim životom,
čo vám skutočne veľa nepovie
o tom, ako šťastne žije svoj život
a naopak.
Pokiaľ ide o ich vzájomný vžtah,
jeho hodnota sa pohybuje okolo 0,5.
Znamená to, že ak stretnete niekoho,
a viete, že jeho otec má 183 cm,
koľko toho budete vedieť o jeho výške?
O jeho výške síce budete niečo vedieť,
ale bude tam veľa nejasností.
Budete mať veľa pochybností.
Keď vám poviem, že niekto ohodnotil svoj život na osem z desiatich.
Budete mať veľa nejasností
o tom, aký je šťastný
z pohľadu svojho zážitkového JA.
Takže vzájomný vzťah je nízky.
Už niečo vieme o tom, čo reguluje
spokojnosť šťastného JA.
Vieme, že peniaze sú veľmi dôležité,
že ciele sú veľmi dôležité.
Vieme, že šťastie znamená hlavne
byť spokojný s ľuďmi, ktorých máme radi,
tráviť čas s ľuďmi, ktorých máme radi.
Existujú aj iné príjemné pocity, ale tento je dominantný.
Takže ak chcete maximalizovať šťastie oboch JA,
chystáte sa skoncovať
s vykonávaním rôznych vecí.
Podstatou toho, čo som tu povedal je,
že by sme skutočne nemali rozmýšľať o šťastí
ako o náhrade spokojnosti.
Je to úplne odlišný pojem.
Teraz len v rýchlosti spomeniem
ďalší dôvod, prečo nemôžeme jasne uvažovať o šťastí, ktorý spočíva v tom,
že sa nezaoberáme tými istými vecami
keď uvažujeme o živote a skutočne žijeme.
Teda, ak sa opýtate jednoduchú otázku o tom, akí šťastní sú ľudia v Kalifornii,
nesmerujete k tomu, aby ste dostali správnu odpoveď.
Keď sa pýtate tú otázku,
myslíte si, že ľudia v Kalifornii musia byť šťastnejší,
ak, povedzme, žijete v štáte Ohio.
(Smiech)
A čo sa stane je,
že keď uvažujete o živote v Kalifornii,
uvažujete o kontraste
medzi Kaliforniou a inými miestami
a ten rozdiel, povedzme, je v podnebí.
Nuž, ukazuje sa, že podnebie
nie je veľmi dôležité pre zážitkové JA
a tiež nie je veľmi dôležité pre reflexívne JA,
ktoré rozhoduje, akí sú ľudia šťastní.
Ale teraz, pretože reflexívne JA je v prevahe,
možete skončiť --niektorí ľudia môžu skončiť
presťahovaním sa do Kalifornie.
A je zaujímave sledovať, čo sa stane
ľuďom, ktorí sa presťahujú do Kalifornie v nádeji, že sa stanú šťastnejšími.
Nuž, ich zážitkové JA
nebude šťastnejšie.
To je jasné.
Ale jedna vec sa stane. Budú si myslieť, že sú šťastnejší,
pretože keď o tom uvažujú,
budú si pripomínať, aké strašné bolo počasie v štáte Ohio.
A budú mať pocit, že sa rozhodli správne.
Je to veľmi zložité
uvažovať jasne o spokojnosti
a dúfam, že som vám objasnil
aké je to náročné.
Ďakujem.
(Potlesk)
Chris Anderson: Ďakujeme. Mám na Vás otázku.
Veľmi pekne Vám ďakujeme.
Keď sme spolu pred niekoľkými týždňami telefonovali,
spomenuli ste mi, že
ste dospeli k vcelku zaujímavému výsledku.
Môžete nám o tom povedať viac,
keďže nám do konca zostáva ešte nejaký ten čas?
Daniel Kahneman: Iste.
Myslím, že najzaujímavejším výsledkom, ku ktorému sme dospeli v priebehu Gallupovho výskumu,
je číslo, ktoré sme vôbec neočakávali, že objavíme.
Prišli sme na to s ohľadom na šťastie
zážitkového JA.
Keď sme skúmali, ako sa pocity
menia v závislosti od výšky príjmu.
Ukazuje sa totiž, že pod hranicou príjmu
60 000 dolárov ročne pre Američanov,
a to je veľmi široká vzorka Američanov, asi 600 000,
ale je to dostatočne reprezentatívna vzorka,
pod hranicou príjmu 600 000 dolárov ročne...
Chris: 60 000.
Daniel: 60 000.
(Smiech)
60 000 dolárov ročne, ľudia sú nešťastní.
Čím viac sú chudobný, tým viac sú nešťastní.
Nad spomenutou hranicou dostávame ale absolútne rovnú líniu.
Myslím, že som sotva videl líniu takú rovnú.
Zjavne, čo sa deje je,
že za peniaze si nie je možné kúpiť šťastie zážitkov,
ale nedostatok peňazí určite prináša nešťastie,
a to nešťastie môžeme merať
veľmi, veľmi jasne.
S ohľadom na druhé JA, spomienkové JA,
dostaneme iný príbeh.
Čím viac peňazí zarobíte, tým viac ste spokojní.
To neplatí pre emócie.
Chris: Ale Danny, každému Američanovi ide o
život, slobodu a snahu o šťastie.
Ak by ľudia brali toto zistenie vážne,
myslím, že by sa to celé obrátilo.
Všetko v čo veríme, spomeňme napríklad,
daňovú politiku atď.
Existuje nejaká šanca, že by politici, resp. krajina vo všeobecnosti,
zobrala toto zistenie vážne
a rozbehla sociálnu politiku, ktorá by z neho vychádzala?
Daniel: Viete, podľa môjho názoru
má výskum šťastia vo verejnej politike svoje miesto.
Tento proces uznania sa v Spojených štátoch spomalil,
o tom niet pochýb,
ale v Británii prebieha
a v iných krajinách tiež.
Ľudia si uvedomujú, že by mali
uvažovať o šťastí
keď uvažujú o verejnej politike.
Nejaký čas to potrvá
a ľudia budú viesť rozhovory o tom,
či chcú skúmať pocit šťastia
alebo či chcú skúmať hodnotenie života,
preto to potrebujeme prediskutovať skôr.
Šťastie možno zveľadiť
rôznymi spôsobmi v závislosti od toho, ako uvažujete,
a či uvažujete o spomienkovom JA
alebo o zážitkovom JA.
Myslím, že Toto bude ovplyvňovať politiku v budúcich rokoch.
V Spojených štátoch sa bude vynakladať úsilie
zmerať pocit "zážitkového" šťastia obyvateľstva.
Myslím, že toto bude v priebehu dekády alebo dvoch
súčasťou národnej štatistiky.
Chris: Nuž, zdá sa mi, že táto záležitosť bude alebo by aspoň mala byť,
najzaujímavejšou politickou diskusiou, ktorá bude v centre pozornosti
počas niekoľkých nasledujúcich rokov.
Veľká vďaka Vám za objavenie behaviorálnej ekonomiky.
Ďakujeme Dannymu Kahnemanovi.