Toată lumea vorbeşte despre fericire în ziua de azi.
Am rugat pe cineva să numere câte cărţi
care au cuvântul "fericire" în titlu au fost publicate în ultimii cinci ani
şi a renunţat după vreo 40. Sunt mult mai multe.
Există un imens val de interes pentru fericire
printre cercetători.
Se face multă consiliere pentru găsirea fericirii.
Toată lumea ar vrea să-i facă pe oameni mai fericiţi.
Însă, în ciuda numeroaselor activităţi în acest domeniu,
există câteva capcane cognitive
care ne împiedică să ne facem o imagine clară
despre fericire.
Prezentarea mea de azi va face referire în principal la aceste capcane cognitive.
Sunt valabile atât la oamenii obişnuiţi care se gândesc la fericirea proprie,
cât şi la cercetătorii care studiază conceptul de fericire,
se pare că noi cercetătorii suntem la fel de confuzi ca toţi ceilalţi.
Prima dintre aceste capcane
e reticenţa de a admite complexitatea fericirii.
Se pare că termenul "fericire"
nu mai este un cuvânt folositor
deoarece îl folosim la prea multe lucruri diferite.
Probabil că există un sens specific la care am putea să-l restrângem
dar, în general,
va trebui să renunţăm la această noțiune
şi să adoptăm o viziune mai amplă
a bunăstării.
A doua capcană e o confuzie între experienţă şi memorie:
de fapt, o confuzie între a fi fericit în viaţă
şi a fi mulţumit în viaţa proprie
sau a fi mulţumit despre viaţa proprie.
Sunt două concepte foarte diferite,
îngrămădite amândouă în noţiunea de fericire.
Iar a treia confuzie e iluzia percepţiei,
faptul regretabil că nu ne putem gândi la nicio circumstanţă
care afectează bunăstarea
fără a-i distorsiona importanţa.
Iar asta e o capcană cognitivă serioasă.
Pur şi simplu n-o percepem fidel.
Aş dori să încep cu exemplul unei persoane
care în timpul unei sesiuni de întrebări si răspunsuri
la sfârşitul unui seminar de-al meu
a povestit o întâmplare.
Zicea că ascultase o simfonie
şi că muzica fusese absolut minunată.
Însă la sfirşitul înregistrării,
s-a auzit un scârţâit groaznic
şi a adăugat, destul de afectat,
că scârţâitul i-a ruinat întreaga experienţă.
De fapt nu-i stricase experienţa,
ci amintirea experienţei.
Trăise experienţa.
Trăise 20 de minute de muzică minunată.
Dar au fost reduse la zero
pentru că ce-i rămăsese era amintirea.
Amintirea îi fusese alterată,
iar amintirea era tot ce-i rămăsese.
Concluzia aici este
că probabil ne perepem pe noi şi pe ceilalţi
ca entităţi cu un sine dublu.
Există un sine în momentul real,
care rămâne în prezent,
și trăiește prezentul,
capabil să retraiască trecutul,
dar în esenţă are doar prezentul.
E sinele prezentului căruia i se adresează doctorul.
Ştiti, când doctorul întreabă,
„Te doare când apăs aici?"
Pe de altă parte există sinele memoriei,
şi sinele memoriei e cel care ţine socoteala
şi întreţine memoria vieţii noastre.
E cel căruia i se adresează doctorul
când întreabă:
„Cum v-aţi simţit în ultima vreme?"
sau „Cum a fost excursia în Albania?" ș.a.m.d.
Astea două sunt entităţi foarte diferite,
sinele momentului şi sinele memoriei,
iar confuzia dintre ele duce la ambiguitatea
legată de noţiunea de fericire.
Sinele memoriei
e un povestitor.
Începe cu răspunsul de bază al amintirilor noastre,
începe imediat.
Nu spunem povești doar când povestim conștient.
Memoria noastră ne spune povești,
mai precis, ce reuşim să reţinem din trăirilele noastre
reprezintă o poveste.
Daţi-mi voie să încep cu un exemplu.
Există un studiu vechi despre pacienţi
care trec printr-o experienţă dureroasă.
Nu intru în detalii. Nu mai e dureroasă azi,
dar era dureroasă în timpul studiului în '90.
Pacienţilor li s-a cerut să-şi descrie durerea la fiecare 60 sec.
Avem aici doi pacienţi
şi relatările lor.
Întrebarea e: "Care a suferit mai mult?"
E o întrebare foarte simplă.
Evident, pacientul B a suferit mai mult.
Colonoscopia lui a durat mai mult,
a trecut prin fiecare minut de durere prin care a trecut și pacientul A,
ba chiar ceva mai mult.
Dar iată o altă întrebare:
„Cum şi-au perceput aceşti pacienţi suferinţa"?
Şi aici avem o surpriză:
Surpriza este că pacientul A
a rămas cu o amintire mult mai neplăcută despre colonoscopie
decât pacientul B.
Memoriile acestor colonoscopii au fost diferite
pentru că o parte crucială a poveștii e cum se încheie.
Niciuna dintre relatări nu e memorabilă sau grandioasă
însa una dintre ele ... (râsete)
însă una dintre ele e în mod evident mai neplacută decât cealaltă.
Şi cea mai neplacută
a fost aceea în care durerea a fost mai intensă spre sfârşit.
E o poveste neplăcută.
De unde ştim?
I-am întrebat pe aceşti oameni după colonoscopie,
mult mai târziu,
cât de neplăcută a fost procedura în ansamblu.
În memoria lor, a fost mult mai neplăcută pentru pacientul A decât pentru B.
E un conflict direct,
între sinele momentului și sinele memoriei.
Din punctul de vedere al sinelui experimental,
e clar că pacientul B a suferit mai mult.
Ceea ce am putea face cu pacientul A,
şi am făcut de fapt experimente clinice,
care au funcţionat,
e să prelungim colonoscopia pacientului A
ţinând tubul înăuntru fără să-l mişcăm prea mult.
Asta îl va face pe pacient
să sufere, însă puțin,
mult mai puţin decât înainte.
Dacă facem asta vreo două minute
înrăutăţim experienţa sinelui de moment
al pacientului A,
dar îmbunătăţim pe cea a sinelui memoriei
în mod considerabil
deoarece acum l-am lăsat pe pacientul A
cu o amintire mai bună
a experienţei sale.
Ce anume defineşte o poveste?
Şi e valabil pentru poveştile
pe care ni le furnizează memoria,
dar şi pentru poveştile pe care le inventăm.
Ceea ce defineşte o poveste sunt schimbările,
momentele semnificative şi sfârşitul.
Sfârşitul e foarte, foarte important.
În acest caz, sfârşitul a fost hotărâtor.
Sinele momentan
işi trăieste viaţa continuu.
Are momente succesive de trăire,
şi te intrebi: Ce se întâmplă cu aceste momente?
Iar răspunsul e foarte simplu.
Sunt pierdute pentru totdeauna.
Majoritatea momentelor vieţii --
şi am calculat: prezentul psihologic,
se zice că durează aprox. 3 secunde.
Înseamnă că într-o viaţă
avem cam 600 milioane de astfel de momente.
Într-o lună avem cam 600.000.
Majoritatea nu lasă nicio urmă.
Majoritatea sunt complet ignorate
de sinele memoriei.
Şi totuși, cumva avem impresia
că ar trebui să conteze,
că ceea ce se întâmplă în aceste momente de trăire
e însăşi viaţa noastră.
E resursa finită pe care o consumăm
în timpul existenţei noastre pe pământ.
Şi felul în care o petrecem
ar trebui să fie relevant,
însă nu aceasta e povestea
pe care sinele memoriei o păstrează.
Deci avem sinele memoriei
și sinele momentului,
care sunt distincte.
Cea mai mare diferenţă dintre ele
e felul în care e procesat timpul.
Din punctul de vedere al sinelui momentan,
dacă pleci în vacanţă
şi a doua săptămână e la fel de bună ca prima,
vacanţa de două săptămâni
e de două ori mai bună decât vacanţa de o săptămână.
Pentru sinele memoriei, lucrurile nu funcţionează deloc aşa.
Pentru sinele memoriei, o vacanţă de două săptămâni
e nesemnificativ mai bună decât o vacanţă de o săptămână
deoarece nu se adaugă amintiri noi.
Povestea n-a fost schimbată.
Prin urmare,
timpul devine variabila esenţială
care distinge sinele memoriei
de sinele momentului.
Durata are un impact redus asupra poveștii.
Sinele memoriei
nu face numai să-şi aminteasca şi să spună poveşti.
E de fapt cel care ia decizii
deoarece, dacă un pacient a avut, de exemplu,
doua colonoscopii cu doi chirurgi diferiţi
şi decide pe care să-l aleagă,
cel ales va fi
cel a cărui amintire e mai puţin neplăcută,
întrucât acesta e lucrul care determină alegerea.
Sinele experimental
nu are nimic de zis în această alegere.
Noi nu alegem de fapt între experienţe,
ci între amintirile experienţelor.
Şi chiar când ne gândim la viitor,
în mod normal nu ne gândim la viitor ca la un set de experienţe.
Ne gândim la viitorul nostru
ca la nişte amintiri anticipate.
Şi în esenţă puteţi considera acest lucru,
drept o tiranie a sinelui memoriei,
şi puteţi considera sinele memoriei drept ceva
care trage după el sinele experimental
prin experienţe de care
sinele experimental nu are nevoie.
Am senzaţia că
atunci când mergem în vacanţă
şi asta se întâmplă foarte des,
adică mergem in vacanţe,
într-o foarte mare măsură,
în serviciul sinelui memoriei.
Şi acest lucru este cam greu de justificat, mi se pare.
Adică, în ce măsură ne consumăm noi amintirile?
Acesta este unul dintre lucrurile
care explică dominaţia
sinelui memoriei.
Şi când mă gândesc la acest lucru, mă gândesc la o vacanţă
pe care am petrecut-o în Antarctica acum câţiva ani,
care a fost în mod clar cea mai frumoasă vacanţă pe care am avut-o
şi mă gândesc la ea destul de des,
faţă de cât de mult mă gândesc la alte vacanţe.
Şi probabil că am consumat
amintirile acelei vacanţe de trei săptămâni să zicem
timp de aproximativ 25 de minute în ultimii patru ani.
Daca aş fi deschis vreodata albumul
cu cele 600 de poze,
aş fi petrecut încă o oră.
Avem deci, pe de o parte, trei săptămâni
şi, pe de altă parte, cel mult o oră şi jumătate.
Pare să existe o discrepanţă.
S-ar putea să fiu un pic extrem
prin zgârcenia cu care îmi consum amintirile,
dar chiar dacă le consumaţi într-o măsură mai mare,
întrebarea rămâne valabilă.
De ce acordăm atât de multă importanţă memoriei
prin comparaţie cu experienţa?
Asadar, as vrea să vă gândiţi
la un experiment de gândire.
Imaginaţi-vă că la următoarea voastră vacanţă
ştiţi că la sfârşitul vacanţei
toate pozele voastre vor fi distruse,
şi că o sa luaţi un medicament care provoacă amnezia
astfel încât să nu vă mai amintiţi nimic.
Aţi alege aceeaşi vacanţă?
Şi dacă aţi alege o altă vacanţă,
există un conflict între sinele experimental şi sinele memoriei,
şi trebuie să vă gândiţi cum să tranşaţi acest conflict,
şi de fapt nu este deloc uşor pentru că,
dacă luaţi timpul ca criteriu,
veţi avea un răspuns.
Şi dacă luaţi amintirile ca criteriu,
s-ar putea să aveţi alt răspuns.
De ce alegem vacanţele pe care le alegem?
este o problemă în care ne confruntăm
cu o alegere între sinele experimental şi cel al memoriei.
Sinele experimental şi sinele memoriei
fac referire la două noţiuni diferite de fericire.
Există de fapt două concepte de fericire
pe care le putem aplica, una pentru fiecare sine.
Aşa că puteţi intreba: Cât de fericit este sinele experimental?
Şi, pe de altă parte: Cât de fericite sunt momentele
din viaţa sinelui experimental?
Şi sunt toate fericiri de moment.
Este un proces destul de complicat.
Care sunt emoţiile care pot fi măsurate?
Şi, apropos, acum suntem în măsură
să ne facem o idee destul de bine conturată
despre fericirea sinelui experimental de-a lungul timpului.
În schimb, fericirea sinelui memoriei,
este un lucru complet diferit.
Nu este vorba despre cât de fericit îşi trăieşte viaţa o persoană.
Ci despre cât de satisfăcută ori încântată este această persoană
când se gândeşte la viaţa sa.
Este o noţiune foarte diferită.
Cine nu face distincţia între aceste noţiuni,
va compromite studiul fericirii,
şi eu aparţin unui grup de cercetători ai bunăstării
care au compromis studiul fericirii pentru multă vreme
tocmai în acest fel.
Distincţia dintre
fericirea sinelui experimental
şi satisfacţia sinelui memoriei
a fost recunoscută în ultimii ani,
şi se fac acum eforturi de a le măsura pe ambele separat.
Organizaţia Gallup face un sondaj de opinie la nivel mondial
în care mai bine de jumătate de milion de oameni
au fost intrebaţi
ce cred despre viaţa lor
si despre experienţele lor.
Şi au mai fost făcute şi alte eforturi similare.
Aşa că în ultimii ani am început să învăţăm
unele lucruri despre cele două tipuri de fericire.
Şi cred că lecţia principală pe care am învăţat-o,
este faptul că sunt realmente diferite.
Poţi să stii cat de satisfăcuţi sunt unii cu viaţa lor,
si acest lucru de fapt nu indica mult
despre cat de fericiţi sunt in viaţa lor,
si vice versa.
Doar ca sa va dau un exemplu de corelatie,
corelatia este aproximativ 0.5
Asta inseamna ca daca intalnesti pe cineva
si ti se spune, "Oh tatal lui este inalt de 1.80 metri"
cit de mult ai sti despre inaltimea acestei persoane?
Pai, ai sti ceva despre inaltima lui,
dar exista foarte multa incertitudine
Ai atat de multa incertitudine.
Daca ti-as spune ca cineva si-a evaluat viata la opt pe o scala de zece
ai avea multa incertitudine
despre cit de fericiti sunt
cu sinele experimental.
Asadar corelatia este mica.
Stim ceva despre ce anume controleaza
satisfactia sinelui fericirii.
Stim ca banii sunt foarte importanti,
scopurile sunt foarte importante.
Stim ca fericirea inseamna mai degraba
sa fim satisfacuti cu oamenii care ne plac,
sa petrecem timp cu oamenii care ne plac.
Exista alte placeri, insa acestea sunt dominante.
Asa ca daca vreti sa maximizati fericirea celor doua sine,
veti ajunge
sa faceti lucruri diferite.
Concluzia la ceea ce am zis aici
este fatpul ca de fapt noi nu ar trebui sa gindim despre fericire
ca un substitut pentru bunastare.
Este o notiune complet diferita.
Acum, foarte rapid,
alt motiv pentru care nu putem gindi in mod simplist despre fericire
este faptul ca nu ne referim la aceleasi lucruri
cind ne gandim la viata si cand traim efectiv.
Asadar, daca pui o intrebare simpla despre cat de fericiti sunt oamenii din California
nu vei ajunge la raspunsul corect.
Cind pui aceasta intrebare,
ai crede ca oamenii trebuie sa fie mai fericiti in California
daca, de exemplu, tu traiesti in Ohio.
(Audienta rade)
Şi ceea ce se întâmplă este faptul că
atunci când te gândeşti la traiul din California,
te gândeşti la contrastul
dintre California şi alte locuri,
si la faptul ca acest contrast este, de exemplu, clima.
Se pare însă că de fapt clima
nu este foarte importantă pentru sinele experimantal
si nu este foarte importantă pentru sinele reflectiv
care decide cât de fericiţi sunt oamenii.
Însă, datorită faptului ca sinele reflectiv este la conducere
aţi putea ajunge -- unii oameni ar putea ajunge
sa se mute în California.
Si este destul de interesant să urmărim ce se va întampla
cu oamenii care se mută în California sperând că vor fi mai fericiti.
Aşadar, sinele lor experimental
nu va deveni mai fericit.
Noi ştim asta.
Însă un lucru se va intâmpla. Ei vor crede că sunt mai fericiţi.
deoarece, când se gindesc la acest lucru,
işi vor aminti cât de oribilă era vremea în Ohio
Şi vor simţi ca au luat decizia bună.
Este foarte dificil
sa gândim simplist despre bunăstare,
şi sper ca v-am oferit o imagine
despre cât de dificil este.
Va multumesc.
(Aplauze)
Chris Anderson: Vă multumesc. Am o întrebare pentru dumneavoastră.
Vă mulţumesc mult.
Acum câteva săptamâni, când am vorbit la telefon,
aţi mentionat faptul ca aţi obţinut un rezultat interesant
in urma sondajului de opinie Gallup.
Credeţi ca puteţi împărtăşi acest lucru
dat fiind că înca mai aveţi câteva minute?
Daniel Kahneman: Sigur.
Cred că cel mai interesant rezultat al sondajului Gallup
este un număr pe care nu ne-am aşteptat deloc să-l obţinem.
Ceea ce am aflat se referă la fericirea
sinelui experimental.
Ne-am uitat la cum variază
sentimentele in funcţie de venit.
şi se pare ca sub un venit de
60,000 de dolari pe an, pentru Americani,
si aceasta reprezintă un număr mare de Americani interogaţi, cam 600,000
ceea ce este un eşantion reprezentativ mare,
sub un venit de 600,000 de dolari pe an...
CA: 60,000.
DK:60,000
(Râsete)
60,000 de dolari pe an, oamenii sunt nefericiţi,
şi devin progresiv mai nefericiţi pe măsura ce devin mai săraci
Peste acest nivel, obţinem o linie absolut plată.
Vreau sa zic ca rareori am mai văzut o asemenea linie plată.
E clar că
banii nu aduc fericirea sinelui experimental
dar lipsa lor aduce nefericire,
si putem masura această nefericire
foarte, foarte exact.
În ceea ce priveşte celălalt sine, sinele memoriei,
avem de-a face cu o altă situaţie.
Cu cât ai mai mulţi bani cu atât eşti mai satisfacut.
Acest lucru nu este adevărat în cazul emoţiilor.
CA: Dar Danny, tot visul American este despre
viată, libertate, căutarea fericirii.
Dacă lumea ar lua acestă descoperire în serios,
Vreau sa zic, totul pare să fie pe dos
tot ceea ce credem, de exemplu,
politica fiscală şi aşa mai departe.
Există vreo şansă ca oamenii politici, ca statul in general,
să ia o asemenea constatare în mod serios
si să elaboreze politici în domeniul public bazându-se pe ea?
DK: Stii, cred că există o recunoastere
a rolului cercetării fericirii în politica publică.
Recunoaşterea va fi lentă în US,
neîndoielnic,
dar în UK, se întâmplă,
şi în alte ţări se întâmplă.
Oamenii îşi dau seama de faptul că ar trebui
să se gândeasca la fericire
atunci când se gândesc la politica publică.
Va dura ceva timp,
si lumea va dezbate
daca vor vrea să studieze fericirea experimentală,
sau dacă vor vrea să studieze evaluarea vieţii,
aşa că trebuie să avem această dezbatere destul de curând,
Pentru ca să îmbunătăţim fericirea,
există maniere diferite, în funcţie de cum gândim,
si dacă ne gândim la sinele memoriei
sau dacă ne gândim la sinele experimental.
Acest lucru va influenţa politica, cred, în anii următori.
În US, se fac eforturi
în vederea măsurării fericirii experimentale a populaţiei
Aceasta va constitui, cred, în următoarea sau următoarele două decade,
o parte din statisticile naţionale
CA: Se pare că acest subiect va fi, sau cel putin ar trebui să fie,
dezbatere politică cea mai interesantă de urmarit
de-a lungul anilor care vin.
Ma mulţumesc mult pentru că aţi inventat economia comportamentală.
Mulţumesc Danny Kahneman.