Mūsdienās visi runā par laimi.
Palūdzu dažiem saskaitīt pēdējos piecos gados izdotās grāmatas
ar vārdu „laime” to nosaukumā,
viņi padevās pēc aptuveni 40, lai arī bija daudz vairāk.
Pētnieku starpā par laimi ir pacēlies milzīgs
intereses vilnis.
Ir daudz pamācības, kā būt laimīgam.
Visi labprāt padarītu cilvēkus laimīgākus.
Taču neskatoties uz visu šo darbu kaudzi,
tās izzināšanā ir vairākas lamatas,
kas skaidru domāšanu par laimi padara
gandrīz neiespējamu.
Mana šodienas runa būs galvenokārt par šīm kognitīvajām lamatām.
To var attiecināt uz vidusmēra cilvēku, kas domā par savu laimi
un arī uz šajā jomā izglītotajiem, kas domā par to pašu,
jo, kā izrādās, mēs esam tikpat apjukuši kā visi pārējie.
Pirmās lamatas
ir nevēlēšanās atzīt sarežģītību.
Izrādās, vārds „laime”
vairs nav derīgs vārds,
jo mēs to attiecinām uz pārāk daudz dažādām lietām.
Manuprāt, ir viena konrēta nozīme, līdz kurai mēs to varētu sašaurināt,
taču lielā mēra
tas ir kas tāds, no kā būs jāatsakās,
un mums nāksies pieņemt izsmalcinātāku skatu uz
to, ko nozīmē labsajūta.
Otrās lamatas ir mirkļa pieredzes un atmiņu nenošķiršana;
vienkārši runājot, tā ir atšķirība starp laimi šobrīd,
un apmierinātību ar dzīvi
vai priecāšanās par to.
Tie ir divi ļoti atšķirīgi jēdzieni,
un tie abi ir sabāzti kopā priekšstatā par laimi.
Trešās ir koncentrēšanās ilūzija,
tas ir skumjš fakts, ka mēs nespējam domāt par jebkādu apstākli,
kas ietekmē labsajūtu,
vienlaikus neizkropļojot tā nozīmi.
Tā ir pamatīga kognitīvā lamata.
No tās izvairīties vienkārši nav iespējams.
Es vēlos sākt ar piemēru,
ko dzirdēju no kāda jautājumu un atbilžu sesijā
pēc vienas no manām lekcijām,
tas bija stāsts
par to kā šis cilvēku klausījās simfoniju,
tā bija neapšaubāmi burvīga mūzika,
taču ieraksta pašās beigās
bija briesmīgi griezīga skaņa.
Cilvēks diezgan emocionāli piebilda,
ka skaņa izmaitāja visu baudījumu.
Tomēr tā nebija.
Tas, ko skaņa izjauca, bija atmiņas par baudījumu.
Pats baudījums viņam bija.
Viņs 20 minūtes klausījās burvīgu mūziku.
Taču tās nebija nekā vērtas,
jo viņa atmiņa par to
tika samaitāta,
un atmiņa bija viss, ko viņš no tās varēja paturēt.
Šāds piemērs mums parāda, ka
mēs īstenībā par sevi un par citiem domājam
kā par atšķirīgiem „es”.
Ir „piedzīvojošais es”,
kurš dzīvo tagadnē
un tagadni pārzina,
spēj atcerēties pagātni,
taču praktiski pastāv tikai tagadnē.
Piedzīvojošais „es” atbild ārstam, tam pienākot
un vaicājot:
„Vai sāp, ja uzspiežu te?”
Otrs ir „atminošais es”,
„atminošais es” ir tas, kurš atskatās uz notikušo
un uztur mūsu dzīvesstāstu,
tas atbild, ja pienāk ārsts
un vaicā:
„Kā jūs pēdējā laikā jūtaties?”
vai „Kāds bija jūsu brauciens uz Albāniju?” vai ko tādu.
Tās ir divas ļoti atšķirīgas esības,
„piedzīvojošais es” un „atminošais es”,
un to abu jaukšana ir daļa no jucekļa,
kas rodas domājot par laimi.
„Atminošais es”
ir stāstnieks.
Tas patiesi sākas ar mūsu atmiņu pamatreakciju,
tas sākas uzreiz.
Mēs, ne tikai stāstam stāstus, kad nolemjam stāstīt stāstus.
Mūsu atmiņa mums tos pasniedz,
ar to es domāju, ka tas, ko paturam no piedzīvotā,
ir stāsts.
Sākšu ar vienu piemēru.
Šis ir vecs pētījums.
Tie ir īsti pacienti, kas pārcieš sāpīgu procedūru.
Neiedziļināšos sīkumos. Mūsdienās tā vairs nav sāpīga,
taču tā bija laikā, kad veica pētījumu 1990. gados.
Viņiem lūdza novērtēt savas sāpes ik pēc 60 sekundēm.
Lūk, divi pacienti,
tie ir viņu rezultāti.
Jums vaicā: „Kurš no viņiem cieta vairāk?”
Tas ir ļoti vienkāršs jautājums.
Acīmredzami vairāk cieta pacients B,
viņa kolonoskopija bija ilgāka,
ikkatra sāppīgā minūte, kas bija pacientam A,
bija arī pacientam B un vēl.
Taču nu ir vēl viens jautājums:
„Cik pašiem pacientiem šķita, ka viņi mocījās?”
Te nu gan ir pārsteigums.
Pārsteigums ir, ka pacientam A
par savu kolonoskopiju bija daudz sliktākas atmiņas,
nekā pacientam B.
Kolonoskopiju stāsti bija atšķirīgi,
jo ļoti būtiska stāsta daļa ir tas, kā tas beidzās.
Neviens no stāstiem nav īpaši iedvesmojošs vai lielisks,
bet viens noteikti ir ... (Smiekli)
bet viens noteikti ir sliktāks par otru.
Sliktākais ir
tas, kurā sāpes pašās beigās bija vislielākās;
tas ir slikts stāsts.
Kā mēs to zinām?
Jo mēs pēc kolonoskopijas un arī daudz vēlāk pavaicājām
šiem cilvēkiem:
„Cik traki viss bija kopumā?”
A to atminās daudz sliktāku, nekā B.
Tā ir tieša pretruna
starp „piedzīvojošo es” un „atminošo es”.
No „piedzīvojošā es” skata punkta,
nepārprotami, B gāja daudz ļaunāk.
Ar pacientu A varētu izdarīt tā,
mēs īstenībā esam veikuši klīniskus eksperimentus,
un tas tiešām darbojas,
varētu pagarināt kolonoskopiju pacientam A,
atstājot cauruli iekšā un to pārāk nekustinot.
Tas liks pacientam
ciest, bet tikai nedaudz,
daudz mazāk kā iepriekš.
Ja to dara pāris minūtes,
jūs pacienta A „piedzīvojošo es”
mazliet apgrūtinat,
taču pacienta A „atminošo es”
esat ļoti atvieglojis,
jo nu esat apgādājis pacientu A
ar labāku stāstu
par viņa piedzīvoto.
Kas nosaka stāstu?
To var attiecināt uz stāstiem,
ko mums sniedz atmiņas,
tā ir taisnība arī par stāstiem, ko izdomājam.
Stāstu nosaka izmaiņas,
būtiskie mirkļi un nobeigumi.
Beigas ir ļoti, ļoti svarīgas,
šajā gadījumā beigas dominēja.
„Piedzīvojošais es”
dzīvo savu dzīvi nepārtraukti.
Tas piedzīvo mirkļus vienu pēc otra.
Var vaicāt: „Kas notiek ar šiem mirkļiem?”
Atbilde ir patiešām vienkārša:
Tie pazūd uz mūžiem.
Vairums mūsu dzīves mirkļu,
es parēķināju, tiek apgalvots, ka psiholoģiskā tagadne
ir aptuveni trīs sekundes gara,
tas nozīmē, ka
dzīvē tādu ir aptuveni 600 miljonu,
mēnesī apmēram 600 000,
vairums no tām pazūd bez pēdām.
Vairumu no tiem „atminošais es”
pilnībā neievēro.
Tomēr kaut kā rodas sajūta, ka
tie būtu jāņem vērā, ka
tas, kas notiek šajos pieredzes mirkļos,
ir mūsu dzīve.
Tas ir ierobežotais resurss, ko tērējam
kamēr esam uz šīs Zemes.
Veids, kā to darīt,
šķistu svarīgs,
taču tas nav tas,
ko „atminošais es” mums saglabā.
Tātad, mums ir „atminošais es”
un „piedzīvojošais es”,
un viņi ir ļoti nošķirti.
Lielākā to atšķirība
ir attieksme pret laiku.
No „piedzīvojošā es” skata punkta,
ja esat atvaļinājumā,
un otrā nedēļa ir tikpat laba, kā pirmā,
tad divu nedēļu atvaļinājums
ir divtik labs kā vienas nedēļas atpūta.
Tā nepavisam nedarbojas „atminošais es”.
„Atminošajam es” divu nedēļu atvaļinājums
ir tik tikko labāks par vienas nedēļas,
jo netiek pievienotas jaunas atmiņas.
Jūs neesat mainījis stāstu.
Šādā ziņā
īstenībā laiks ir būtisks mainīgais,
kas nošķir „atminošo es”
no „piedzīvojošā es”.
Laikam ir pavisam neliela ietekme uz stāstu.
„Atminošais es” dara ko vairāk,
kā tikai atceras un stāsta.
Īstenībā tas ir tas, kurš pieņem lēmumus,
jo, jums ir pacients, kuram, teiksim,
divi dažādi ķirurgi katrs veikuši kolonoskopiju,
un domā, kuru no abiem izvēlēties,
tad izvēlēts tiks tas,
ar kuru saistās
mazāk sāpīgās atmiņas.
„Piedzīvojošajam es”
lēmuma pieņemšanā nav teikšanas.
Mēs neizvēlamies pēc piedzīvotā,
mēs izvēlamies pēc atmiņām par piedzīvoto.
Pat, domājot par nākotni,
mēs nedomājam par nākotni kā piedzīvojumiem.
Mēs par to domājam
kā gaidāmajām atmiņām.
Uz to praktiski var skatīties
kā „atminošā es” tirāniju,
un par „atminošo es” var domāt kā
velkam līdzi „piedzīvojošo es”
caur piedzīvojumiem, kas
tam nav vajadzīgi.
Man ir tāda sajūta, ka,
dodoties atvaļinājumos,
tas ļoti bieži ir šāds gadījums,
proti, mēs atvaļinājumā dodamies
lielā mērā tikai pakļaujoties
savam „atminošajam es”.
Manuprāt, to ir pagrūti attaisnot.
Cik daudz no savām atmiņām mēs pārcilājam?
Tas ir viens no skaidrojumiem,
kas sniegts „atminošā es”
plašajai dominancei.
Domājot par to, es atceros atvaļinājumu,
kuru pirms pāris gadiem pavadījām Antarktīdā,
tas neapšaubāmi ir labākais atvaļinājums, kāds man bijis,
un es to atminos samērā bieži,
salīdzinoši biežāk par citām atpūtas reizēm.
Pēdējos četrus gadus
esmu atmiņā pārcilājis aptuveni 25 minūtes
no šī trīs nedēļu brauciena.
Ja es būtu atvēris mapi
ar 600 attēliem tajā,
es būtu pavadījis vēl kāda stundu.
Atvaļinājums bija 3 nedēļas,
un labākajā gadījumā atminos pusotru stundu.
Parādās nesakritība.
Varbūt esmu ārkārtējs gadījums
savas apetītes trūkumā uz atmiņu pārcilāšanu,
taču pat ja to dara vairāk,
rodas neviltots jautājums:
Kādēļ mēs liekam tādu uzsvaru uz atmiņām
salīdzinājumā ar interesi par piedzīvoto?
Vēlos, lai apsverat
domu eksperimentu.
Iedomājieties, ka
jūsu nākamā atvaļinājuma beigās
visas jūsu bildes tiks iznīcinātas,
un jūs saņemsiet amnēzijas tableti,
kas liks visu aizmirst.
Vai jūs izvēlētos to pašu atvaļinājumu? (Smiekli)
Ja jūs izvēlaties citu atvaļinājumu,
rodas nesaskaņas starp diviem „es”.
Ir jādomā, kā šīs nesaskaņas risināt,
un risinājums nepavisam nav acīmredzams, jo,
domājot par pavadīto laiku,
jūs izvēlaties vienu,
un, domājat par atmiņām,
jūs izvēlaties otru.
Iemesli sava atvaļinājuma izvēlei
ir jautājums, kas liek mums
izvēlēties starp diviem „es”.
Abi „es”
izceļ divus priekšstatus par laimi.
Ir divi laimes jēdzieni,
ko varam aplūkot, viens katram "es".
Var vaicāt: „Cik laimīgs ir „piedzīvojošais es”?”
Un „Cik daudz laimes ir brīžos, ko
piedzīvojošais „es” piedzīvo?"
Tie visi, laimes daudzums brīžos,
ir diezgan sarežģīts process.
Kuras ir tās sajūtas, ko varam izmērīt?
Starp citu, nu mēs diezgan labi
spējam nomērīt,
cik prieka laika gaitā izjūt „piedzīvojošais es”.
Ja vaicājat par laimi, ko jūt „atminošais es”,
tā ir pavisam cita lieta.
Tas nav par prieku cilvēka dzīvē,
tas ir par to, cik apmierināts šis cilvēks ir,
šim cilvēkam domājot par savu dzīvi.
Pilnīgi cits priekšstats.
Ikviens, kurš nenošķir šos priekšstatus,
salaidīs dēlī laimes pētīšanu, un
es piederu veselai varzai laimes pētnieku,
kas tieši šādā veidā ilgu laiku laimes pētīšanu
ir salaiduši dēlī.
Atšķirība starp
laimi „piedzīvojošā es”
un apmierinātību, ko jūt „atminošais es”,
nesenajos gados ir tikusi atzīta,
ir bijuši centieni mērīt tos kā atsevišķus.
Galepa sabiedriskās domas institūts aptaujāja
vairāk kā pusmiljonu cilvēku
par to, ko viņi
domā par savu dzīvi
un saviem piedzīvojumiem,
ir bijuši arī citi, līdzīgi centieni.
Tātad, nesenajos gados esam sākuši izzināt
divu „es” attieksmi pret laimi.
Manuprāt, galvenā mācība, ko guvām,
ir, ka tie ir ļoti atšķirīgi.
Jūs varat zināt, cik apmierināts kāds ir ar savu dzīvi
un tas jums neko daudz nepasaka
par to, cik laimīgi viņi dzīvo savu dzīvi
un otrādi.
Lai sniegtu nojausmu par korelāciju,
tā ir aptuveni 0,5.
Tas nozīmē, ka, ja jūs satiktu kādu,
kurš apgalvo, ka „mans tēvs ir sešas pēdas garš.”
Cik daudz jūs zinātu par viņa augumu?
Jūs zinātu kaut ko par viņa garumu,
bet ir liela nenoteiktība.
Ir tikpat daudz nenoteiktības.
Ja pasaku, ka kāds savu dzīvi 10 baļļu skalā novērtēja ar 8,
jums ir liela nenoteiktība
par viņu apmierinātību
ar savu „piedzīvojošo es”.
Korelācija ir zema.
Mēs zinām kaut ko par „laimīga es”
noteicošajiem faktoriem.
Zinām, ka nauda ir ļoti svarīga,
ļoti svarīgi ir mērķi.
Zinām, ka laime galvenokārt ir
apmierinātība ar cilvēkiem, kas mums patīk,
laika pavadīšana ar šiem cilvēkiem.
Ir citas baudas, bet tas ir noteicošais.
Tātad, ja vēlaties palielināt abu „es” laimi,
jums beigās nāksies darīt
ļoti atšķirīgas lietas.
Manis teiktā zemteksts
ir, ka mums par laimi nebūtu jādomā kā
par labsajūtas aizvietotāju.
Tas ir pilnīgi cits jēdziens.
Ļoti ātri,
par laimi nespējam domāt skaidri arī,
jo par svarīgām uzskatām atšķirīgas lietas,
domājot par dzīvi un patiešām to piedzīvojot.
Ja vaicājat, cik laimīgi ir cilvēki Kalifornijā,
jūs nenonāksiet līdz pareizajai atbildei.
Uzdodot šo jautājumu, jūs uzskatāt,
ka Kalifornijā cilvēkiem jābūt laimīgākiem,
ja dzīvojat, teiksim, Ohaio.
(Smiekli)
Jums domājot
par dzīvošanu Kalifornijā,
jūs domājat par kontrastu
starp Kaliforniju un citām vietām,
šis kontrasts ir, piemēram, klimatā.
Izrādās, ka
klimats „piedzīvojošajam es” nav pārāk svarīgs,
tas nav pat tik būtisks arī „atminošajam es”,
kurš lemj par to, cik cilvēki ir laimīgi.
Nu tādēļ, ka „atminošais es” ir pie varas,
jums var gadīties, dažiem cilvēkiem var gadīties
pārvākties uz Kaliforniju.
Ir diezgan interesanti pasekot, kas notiek ar cilvēkiem,
kuri pārvācās uz Kaliforniju cerībā kļūt laimīgāki.
Ziniet, „piedzīvojošais es”
laimīgāks nekļūs.
Mēs to zinām.
Viena lieta gan notiks: Viņiem šķitīs, ka ir laimīgāki,
jo, par to domājot,
viņi sev atgādinās cik briesmīgi laikapstākļi bija Ohaio.
un viņi jutīsies kā pieņēmuši pareizo lēmumu.
Domāt skaidri
par labsajūtu ir ļoti sarežģīti.
Ceru, ka esmu jums devis nojausmu,
par to cik tas ir sarežģīti.
Paldies.
(Aplausi)
Kriss Anderons: Paldies. Man jums ir jautājums.
Liels paldies.
Kad pirms dažām nedēļām runājām pa tālruni,
jūs minējāt kādu interesantu rezultātu
no jūsu minētās Gallup aptaujas.
Vai tas ir kas tāds ar ko varat padalīties,
tā kā jums vēl ir atlikuši daži mirkļi uz skatuves?
Daniels Kahnemans: Protams.
Domāju, visinteresantākais aptaujas atradums
ir skaitlis, kuru mēs pilnībā negaidījām.
Noskaidrojām, ka attiecībā uz
„piedzīvojošā es” labsajūtu.
Kad aplūkojām kā sajūtas
mainās līdz ar ienākumiem.
Izrādās, ka ar ienākumiem zem
60 000 dolāru gadā, amerikāņi,
aptaujā piedalījās aptuveni 600 000 amerikāņu,
tātad tas ir reprezentatīvs paraugs,
pelnot zem 600 000 dolāru gadā...
CA: 60 000.
DK: 60 000.
(Smiekli)
60 000 dolāru gadā, cilvēki ir nelaimīgi,
un kļūst arvien nelaimīgāki, ja pelna mazāk.
Virs tā, mums ir pilnīgi plakana līnija.
Reti esmu redzējis tik plakanas līnijas.
Acīmredzot, ar naudu
nevar nopirkt piedzīvoto prieku,
taču naudas trūkums noteikti sagādā skumjas,
un skumjas mēs ļoti, ļoti skaidri
varam izmērīt.
No „atminošā es” viedokļa,
ir cits stāsts.
Jo vairāk pelnāt, jo apmierinātāks esat.
Ne tā kā tas notiek ar emocijām.
CA: Bet Denij, visa amerikāņu dzīve grozās ap
dzīvi, brīvību, laimes meklēšanu.
Ja cilvēki ņemtu vērā šo atradumu,
man izskatās, tas apgriež kājām gaisā
visu, ko domājam, piemēram, par
nodokļu pulitiku un tā tālāk.
Vai ir iespējams, ka politiķi, valsts kopumā,
šādu atradumu uztvers nopietni un
uz tā balstoties veidos sabiedrisko politiku?
DK: Ziniet, manuprāt laimes pētīšana
sabiedrībā tiek atzīta par arvien svarīgāku.
Amerikā tā atzīšana notiks lēnām,
bez šaubām,
taču tas notiek Apvienotajā Karalistē,
un notiek arī citās valstīs.
Cilvēki sāk atzīt, ka viņiem
jādomā par laimi,
domājot par sabiedrisko politiku.
Paies kāds laiciņš,
cilvēki debatēs
par to, vai vēlas pētīt piedzīvoto laimi
vai apmierinātību ar dzīvi,
mums šī debate ir vajadzīga pavisam drīz.
Laimes vairošanu var
veikt ļoti dažādi, atšķirībā no tā, kā uz to skatās
un skatoties vai domājat, par „atminošo es”
vai „piedzīvojošo es”.
Tas, manuprāt, tuvākajos gados ietekmēs politiku.
Amerikā ir centieni izmērīt
tās iedzīvotāju piedzīvoto laimi.
Tuvākajā desmitgadē vai divās tas kļūs par
nacionālās statistikas daļu.
CA: Šķiet, tas būs, vai vismaz tam vajadzētu būt,
interesantākajai politikas diskusijai, kurai sekot
nākamo gadu laikā.
Liels paldies par uzvedības ekonomikas izgudrošanu.
Paldies jums, Denij Kahneman.