Manapság mindenki a boldogságról beszél.
Valakivel megszámláltattam, hogy az elmúlt öt évben hány olyan könyv jelent meg,
amelynek a címében bent volt a "boldogság" szó.
Negyven után abbahagyta a számolást, pedig még nem volt vége.
Nagy érdeklődés övezi a boldogság témáját
a kutatók körében.
Sokan adnak tanácsot a boldogsággal kapcsolatban.
Mindenki szeretné boldogabbá tenni az embereket.
De ennek a munkafolyamnak ellenére
számos kognitív csapda létezik,
amik szinte lehetetlenné teszik, hogy világosan gondolkozzunk
a boldogságról.
Ma főleg ezekről a kognitív csapdákról fogok beszélni.
Ez vonatkozik a laikusokra, akik a saját boldogságukról gondolkodnak,
és a tudósokra is, akik a boldogságról gondolkodnak,
mert úgy tünik, mi is éppen úgy össze vagyunk zavarodva, ahogy bárki más.
Az első ilyen csapda az,
hogy nem akarjuk elismerni a dolog komplexitását.
Kiderül, hogy a boldogság szó
mára értelmét vesztette,
mert annyi különböző dologra alkalmazzuk már.
Szerintem van egy bizonyos értelme, amire korlátozhatnánk,
de összességében
ez olyasmi, amit fel kell adnunk,
és egy komplikáltabb fogalmat kell elfogadnunk
a jólét meghatározására.
A második csapda a tapasztalat és az emlékezet összetévesztése:
annak, hogy boldogok vagyunk az életünkben,
és hogy boldogok vagyunk az életünk felől,
vagy elégedettek vagyunk az életünkkel.
És ez két nagyon különböző dolog,
és mindkettő a boldogság fogalomkörébe tartozik.
A harmadik a fókuszáló illúzió,
ami azt a szerencsétlen tényt jelenti, hogy nem tudunk semmilyen, a jólétünket befolyásoló
körülményről gondolkodni anélkül,
hogy eltorzítanánk a fontosságát.
Ez egy igazi kognitív csapda.
Sehogy sem lehet megoldani.
Egy példával szeretném kezdeni
valakiről, aki egyik előadásom után részt vett
egy kérdezz-felelek szakaszon.
{nem világos...}
Azt mondta, hogy hallgatta a szimfóniát,
és igazán pompás zene volt,
de a felvétel legvégén
volt egy borzasztó csikorgó hang.
Aztán igazán érzelmesen hozzátette,
hogy ez tönkretette az egész élményt.
Pedig nem.
Amit tönkretett az az élmény emléke.
Megvolt az élmény.
20 percig csodálatos zenét hallgatott.
De ez nem számított semmit,
mert a végén csak egy emlék maradt;
az emlék tönkrement,
és csak az emléket tudta megtartani.
Ez igazából arról beszél nekünk, hogy
magunkról és másokról is csak "én"-ek keretei között
tudunk gondolkodni.
Létezik egy tapasztaló én,
aki a jelenben él,
és ismeri a jelent,
képes újra átélni a múltat,
de lényegében csak a jelen létezik a számára.
A tapasztaló énnel találkozik az orvos --
amikor az orvos azt kérdezi:
"Fáj, ha itt megérintem?"
És van az emlékező én,
ami nem más, mint aki megjegyzi a dolgokat,
és megőrzi az életünk történetét.
Ezzel találkozik az orvos,
mikor azt kérdezi:
"Hogy érezte magát mostanában?"
vagy "Milyen volt az Albániai útja?" vagy ilyesmi.
Két különböző entitás van,
a tapasztaló én és az emlékező én,
és a kettő közötti összezavarodás részben magyarázza a
boldogság fogalma körüli zűrzavart.
Az emlékező én
a nagy mesélő.
Ez valójában a memóriánk alapvető reakciójával kezdődik --
azonnal elkezdődik.
Nem csak akkor mesélünk történeteket, amikor nekilátunk, hogy történeteket meséljünk.
A memóriánk meséli nekünk a történeteket,
vagyis, amit megtartottunk a tapasztalatainkból,
az a történet.
Hadd kezdjem egy példával.
Ez egy régi tanulmány.
Ezek valódi betegek, akik egy fájdalmas beavatkozáson esnek át.
Nem megyek bele a részletekbe. Manapság már nem fájdalmas ez,
de az 1990-es években, mikor a tanulmány készült, még az volt.
Megkérték őket, hogy percenként jelezzék a fájdalmaikat.
Itt a két beteg.
Ezek az adataik.
Megkérdezhetjük: "Melyikük szenvedett jobban?"
Ez egy nagyon könnyű kérdés.
Világos, hogy a B páciens jobban szenvedett.
Az ő vastagbél tükrözése tovább tartott,
és az A beteg fájdalmának minden percéhez képest
a B páciensnek több volt.
De van egy másik kérdés:
"Mennyire gondolták úgy ezek a betegek, hogy szenvednek?"
És itt jön a meglepetés:
az a meglepő, hogy az A páciensnek
sokkal rosszabb emlékei voltak a vastagbéltükrözéséről,
mint a B páciensnek.
A vastagbél-tükrözéseik története különbözött,
és mert a történet nagyon kritikus pontja, hogy hogyan végződik --
és egyik történet se túl inspiráló vagy nagyszerű --
de az egyik .... (Nevetés)
de az egyik sokkal rosszabb, mint a másik.
És az volt a rosszabb,
amelyiknél a fájdalom csúcsa a legvégén volt.
Ez egy rossz történet.
Honnan tudjuk?
Mert megkérdeztük az embereket a vastagbél-tükrözésük után,
aztán sokkal később is:
"Mennyire volt rossz az egész dolog összességében?"
És A emlékeiben sokkal rosszabb volt, mint B emlékeiben.
Ez egy közvetlen konfliktus
a tapasztaló én és az emlékező én között.
A tapasztaló én szempontjából
nyilvánvalóan B-nek volt rosszabb.
Nos az A páciensnél azt lehetne csinálni,
és valójában végeztünk is ilyen klinikai kísérleteket,
és meg is csinálták, és működik is,
hogy meg lehetne hosszabbítani az A páciens vastagbél-tükrözését úgy,
hogy csak bent hagyják a csövet, de nem nagyon mozgatják.
Ettől a beteg szenvedni fog,
de csak egy kicsit,
és sokkal kevésbé, mint előtte.
És ha ezt megteszik pár percig,
akkor az A páciens tapasztaló énje
rosszabbul fogja érezni magát,
viszont az emlékező énje
sokkal jobban,
mert most A pácienst egy jobb
történettel láttuk el
a tapasztalatait illetően.
Mi határozza meg a történetet?
Ez igaz azokra a történetekre,
amiket a memóriánk szállít nekünk,
és igaz azokra a történetekre is, amiket kitalálunk.
A történeteket a változások, a jelentős pillanatok,
és a végződésük határozza meg.
A végződések nagyon nagyon fontosak,
és ebben az esetben a végződés dominált.
A tapasztaló én
folyamatosan éli az életét.
Átéli a pillanatokat, egyiket a másik után.
Azt kérdezzük: Mi lesz ezekkel a pillanatokkal?
Az őszinte válasz az,
hogy örökre elvesznek.
Úgy értem, életünk legtöbb pillanata --
és kiszámoltam -- tudják, úgy tartják, hogy a pszichológiai jelen
körülbelül három másodpercig tart.
Ami azt jelenti, hogy
egy életben kb. 600 millió van belőle.
Egy hónapban kb 600 000.
A legtöbbjük nem hagy nyomot.
Legtöbbjüket teljesen figyelmen kívül hagyja
az emlékező én.
És mégis az az érzésünk,
hogy valahogy számítanak,
hogy ami a tapasztalás ezen pillanataiban történik,
az az életünk.
Az a véges erőforrás, amit eltöltünk,
amíg itt vagyunk e földön.
És hogy hogyan töltjük el,
az is lényeges,
de ez nem az a történet,
amit az emlékező én megőriz számunkra.
Tehát van az emlékező én,
és a tapasztaló én,
és a kettő igencsak különbözik egymástól.
A legnagyobb különbség köztük
az idő kezelése.
A tapasztaló én nézőpontjából,
ha nyaralni megyünk,
és a második hét éppen olyan jó, mint az első,
akkor a kéthetes vakáció
kétszer olyan jó, mint az egyhetes vakáció.
Az emlékező én nem így működik.
Az emlékező én számára egy kéthetes nyaralás
alig jobb, mint egy egyhetes nyaralás,
mert nincsenek további új emlékek.
Nem változott meg a történet.
És így
igazából az idő az a kritikus változó,
ami megkülönbözteti az emlékező ént
a tapasztaló éntől.
Az időnek nagyon kevés hatása van a történetre.
Az emlékező én többet is tesz annál,
hogy emlékezik és történeteket mesél.
Igazából ez hozza a döntéseket,
mert ha például van egy páciens, aki két különböző
orvosnál is volt vastagbéltükrözésen,
és el kell döntenie, melyiket válassza,
akkor azt fogja választani,
amelyikhez kevésbé rossz emlékei kötődnek,
és ezt az orvost fogja választani.
A tapasztaló énnek
nincsen szava ebben a döntésben.
Igazából nem tapasztalatok között választunk,
hanem tapasztalatok emlékei között.
Még amikor a jövőről gondolkodunk,
akkor sem tapasztalatokként gondolunk a jövőnkre.
A jövőnkre előrevetített
emlékek formájában gondolunk.
Igazából úgy is tekinthetjük a dolgot,
mint az emlékező én zsarnokságát,
és gondolhatunk úgy az emlékező énre, ami
valahogy vonszolja maga után a tapasztaló ént
olyan tapasztalatokon át,
amire a tapasztaló énnek nincs szüksége.
Az az érzésem, hogy
amikor nyaralni megyünk,
és ez nagyon gyakran megtörténik,
hogy leginkább azért
megyünk nyaralni,
hogy kiszolgáljuk az emlékező énünket.
És ezt egy kicsit nehéz igazolni azt hiszem.
Úgy értem, mennyire fogyasztjuk az emlékeinket?
Ez az egyik magyarázat
az emlékező én
dominanciájára.
Amikor ezen gondolkozom, egy vakációra gondolok,
amikor pár éve az Antarktiszra mentünk,
ami a legeslegjobb vakációnk volt eddig,
és elég gyakran gondolok rá,
ahhoz képest, hogy más vakációkra mennyit gondolok.
És talán fogyasztottam
annak a háromhetes kirándulásnak az emlékeit, mondjuk
25 percig az elmúlt négy évben.
Na most, ha kinyitottam volna valaha azt a mappát,
amiben vagy 600 kép van,
akkor még egy órát eltöltöttem volna.
Ez tehát három hét,
és még legfeljebb másfél óra.
Úgy tűnik, itt ellentmondás van.
Én lehet, hogy egy kicsit furcsa vagyok abban a tekintetben,
hogy milyen kicsi az étvágyam az emlékek fogyasztására,
de még ha többet tesszük is ezt,
felmerül a kérdés:
miért fektetünk akkora súlyt az emlékekre
a tapasztalatokhoz képest?
Szeretném, ha követnének
egy gondolatkísérletben.
Képzeljék el, hogy a következő nyaralásukon
tudnák, hogy a nyaralás végén
az összes fotót megsemmisítik,
és olyan szert fognak kapni,
amitől mindent elfelejtenek majd.
Akkor is ezt a nyaralást választanák? (Nevetés.)
Ha más nyaralást választanának,
akkor konfliktus van a két énjük között,
és el kell gondolkodniuk, hogyan ítélik meg ezt a konfliktust.
Ez igazából egyáltalán nem magától értetődő, mert
ha az idő kereteiben gondolkodunk,
akkor is jutunk egy válaszhoz,
és ha az emlékek keretein belül gondolkodunk,
akkor esetleg egy másik válaszhoz jutunk.
Hogy milyen vakációt választunk
az egy olyan probléma, ami szembesít minket
a két énünk közötti választással.
A két énünk pedig
kétféle boldogság-fogalmat jelent.
Igazából kétféle boldogság-fogalom van,
amit alkalmazhatunk, mindegyik énhez egy.
Megkérdezhetjük: Mennyire boldog a tapasztaló én?
Aztán megkérdeznénk: Mennyire boldogok a pillanatok
a tapasztaló én életében?
Ezek mind -- a pillanatok boldogsága
egy egész bonyolult folyamat.
Mik azok az érzelmek, amiket meg lehet mérni?
Erről jut eszembe, most már képesek vagyunk
egész pontos képet alkotni
a tapasztaló én boldogságáról az időben.
Ha az emlékező én boldogságát kérdezzük,
az egy teljesen más dolog.
Itt nem arról van szó, hogy milyen boldogan él valaki,
hanem arról, hogy mennyire elégedett,
amikor az életére gondol.
Ez egészen más.
Ha valaki nem különbözteti meg ezt a két fogalmat,
az nagyon össze fogja kuszálni a boldogság tanát,
és én a jólétet tanulmányozó tanulóknak abba a tömegébe tartozom,
akik sokáig összekuszálták a boldogság-tudományt
pontosan így.
A tapasztaló én boldogsága
és az emlékező én elégedettsége
közötti különbséget
az elmúlt években ismerték fel,
és ma már erőfeszítéseket tesznek arra, hogy elkülönülten mérjék a kettőt.
A Gallup szervezetnek van egy világméretű felmérése,
amiben több, mint félmillió embernek
tesznek fel kérdéseket arról,
hogy mit gondolnak az életükről,
és a tapasztalataikról.
És más erőfeszítések is vannak ebben az irányban.
Tehát az elmúlt években elkezdtük
megismerni a két én boldogságát.
És szerintem a legfőbb dolog, amit megértettünk az,
hogy ezek nagyban különböznek egymástól.
Megtudhatjuk, mennyire elégedett valaki az életével,
de ez nem mond semmit arról, hogy
milyen boldogan él,
és fordítva.
Hogy illusztráljam a korrelációt,
legyen a korreláció, mondjuk 0,5.
Ez azt jelenti, hogy ha találkoznánk valakivel,
és azt mondanák, hogy az apja 180 cm magas,
akkor mennyit tudnánk az ő magasságáról?
Nos, valamennyit azért tudnánk róla,
de nagyon sok lenne benne a bizonytalanság.
Ennyi lenne a bizonytalanság.
Ha azt mondom, hogy valaki egy 10-es skálán 8-asra értékelte az életét,
abban még sok a bizonytalanság
arra nézve, hogy mennyire boldog
a tapasztaló énje.
Tehát a korreláció gyenge.
Valamit tudunk arról, hogy mi vezérli
az egyén megelégedettségét.
Tudjuk, hogy a pénz nagyon fontos,
a célok nagyon fontosak.
Tudjuk, hogy a boldogság az főleg azt jelenti,
hogy elégedettek vagyunk azokkal, akiket kedvelünk,
hogy azokkal töltünk időt, akiket kedvelünk.
Vannak más örömök is, de ezek dominálnak.
Tehát ha maximalizálni akarjuk a két én boldogságát,
akkor végül
nagyon különböző dolgokat kell tennünk.
Összegezve az elmondottakat, tehát
nem szabad azt gondolnunk, hogy a boldogság
és a jólét ugyanazt jelentik.
Ez két különböző fogalom.
Nos, nagyon gyorsan,
egy újabb oka annak, hogy nehéz világosan gondolkodni a boldogságról az,
hogy nem ugyanazokra a dolgokra figyelünk,
amikor gondolkozunk az életről, mint amikor éljük azt.
Ha azt az egyszerű kérdést tesszük fel, hogy mennyire boldogok az emberek Kaliforniában,
nem fogunk helyes választ kapni.
Mikor ezt kérdezzük,
azt gondoljuk, hogy az emberek bizonyára boldogabbak Kaliforniában,
ha, mondjuk, Ohióban élünk.
(Nevetés.)
Az történik,
hogy mikor a Kaliforniában élőkre gondolunk,
akkor eszünkbe jut az a kontraszt,
ami Kalifornia és más helyek között van,
és ez a kontraszt, mondjuk, éghajlati jellegű.
Nos, a klíma végül is
nem túl fontos a tapasztaló én számára,
és nem túl fontos a reflektív én számára sem,
ami eldönti, hogy milyen boldog egy ember.
De mivel a reflektív én a felelős,
végül lehet, hogy úgy döntünk -- néhányan lehet, hogy úgy döntenek,
hogy Kaliforniába költöznek.
És érdekes lenne nyomon követni, hogy mi történik
azokkal, akik Kaliforniába költöznek, remélve, hogy ott boldogabbak lesznek.
Nos, a tapasztaló énjük
nem lesz boldogabb.
Ezt tudjuk.
De egy dolog biztosan megtörténik. Azt fogják gondolni, hogy boldogabbak,
mert amikor erre gondolnak,
eszükbe fog jutni, milyen borzalmas volt az időjárás Ohióban.
És úgy fogják érezni, hogy jól döntöttek.
Nagyon nehéz
világosan gondolkozni a jólétről,
és remélem sikerült érzékeltetnem,
mennyire nehéz.
Köszönöm.
(Taps.)
Chris Anderson: Köszönjük. Lenne egy kérdésem.
Köszönjük szépen.
Mikor pár hete telefonon beszéltünk,
említette, hogy meglehetősen érdekes eredmények születtek
azon a Gallup felmérésen.
Hallhatnánk erről valamit,
mivel még maradt pár percünk?
Daniel Kahneman: Persze.
Szerintem a Gallup felmérés legérdekesebb eredménye
egy szám, amire egyáltalán nem számítottunk.
Ezt a tapasztaló én boldogságára
vonatkozóan találtuk.
Megnéztük, hogy az érzések hogyan
változnak a jövedelem hatására.
És az derült ki, hogy 60 000 dolláros éves
jövedelem alatt, az amerikaiaknál,
és a minta kb. 600 000 amerikait ölelt fel,
ez egy nagy reprezentatív minta,
600 000 dollár éves jövedelem alatt ...
CA: 60,000.
DK: 60,000.
(Nevetés.)
60 000 dollár éves jövedelem alatt az emberek boldogtalanok,
és progresszívan boldogtalanabbak, minél szegényebbek.
Efölött azonban a vonal abszolút egyenes.
De tényleg, ritkán láttam ilyen egyenes vonalat.
Tehát nyilvánvaló, hogy
pénzzel nem lehet tapasztalati boldogságot venni,
de a pénz hiánya biztosan nyomorúságot okoz,
és ez a nyomorúság nagyon nyilvánvalóan
mérhető.
Ami a másik ént illeti, az emlékező én esetében
más a történet.
Minél többet keresel, annál elégedettebb vagy.
Ez nem vonatkozik az érzelmekre.
CA: De Danny, egész Amerika nem szól másról, mint
az életről, a szabadságról és a boldogság kereséséről!
Ha az emberek komolyan vennék ezeket az eredményeket,
nekem úgy tűnik, hogy a feje tetejére állítana mindent
amibe hiszünk, például,
az adózási alapelvekről, és így tovább.
Van valami esély arra, hogy a politikusok, vagy a nemzet egésze
komolyan vegyen egy ilyen kutatási eredményt,
és erre építse a szabályozás-politikát?
DK: Úgy gondolom, hogy a szabályozás-politika kutatásában
már elismerik a boldogság szerepét.
Ez a folyamat az USA-ban lassú lesz,
ez kétségtelen,
de az Egyesült Királyságban már zajlik,
és más országokban is zajlik.
Az emberek felismerik, hogy szükséges
a boldogságról gondolkodni,
amikor a közszolgálatról gondolkodunk.
El fog tartani egy ideig,
és az emberek vitatkozni fognak,
hogy a tapasztalati boldogságot vagy az
élet-értékelést szeretnék tanulmányozni,
tehát hamarosan meg kell lennie ennek a vitának.
A boldogság fokozásának a kérdése
különböző irányokba vezethet, attól függően,
hogy az emlékező ént, vagy
a tapasztaló ént vesszük figyelembe.
Ennek hatása lesz a politikára az elkövetkező években.
Az USA-ban történnek erőfeszítések
a népesség tapasztalati boldogságának a mérésére.
Szerintem ez a következő egy-két évtizedben
az országos statisztika része lesz majd.
CA: Nos, nekem úgy tűnik, ez a téma lesz a következő pár év
legérdekesebb követésre méltó politikai vitája,
vagy jó lenne, ha az lenne.
Köszönjük, hogy feltalálta a behaviorista gazdaságtant!
Köszönjük, Danny Kahneman.