Svi govore o sreći ovih dana.
Dao sam prebrojiti knjige
s naslovom "sreća", izdanih u posljednjih pet godina;
odustali su nakon četrdesete - bilo ih je mnogo više.
Postoji široki interes za temu "sreća",
među istraživačima.
Ima mnogo podučavanja sreće.
Svi bi zapravo htjeli učiniti ljude sretnijima.
No unatoč svom uloženom trudu,
postoji nekoliko kognitivnih zamki
koje gotovo onemogućuju donošenje jasnog suda
o sreći.
Moj govor danas biti će uglavnom o takvim kognitivnim zamkama.
To je primjenjivo i za laike koji razmišljaju o vlastitoj sreći,
ali i za učenjake koji razmišljaju o sreći općenito,
jer se ispostavlja kako smo i mi u tome izgubljeni kao i svi ostali.
Prva od zamki jest
nevoljkost za priznanjem kompleksnosti problema.
Ispostavilo se da riječ sreća
jednostavno više nije praktična riječ
jer ju koristimo za niz različitih značenja.
Smatram kako postoji jedno određeno značenje na koje bismo ju mogli ograničiti
ali,
tu je nešto čega bismo se trebali odreći
i usvojiti mnogo složeniji pogled
oko toga što je blagostanje.
Druga zamka jest zbunjenost između iskustva i pamćenja:
radi se o tome jeste li u životu sretni
i sretni oko svog života
ili sretni sa svojim životom.
To su dva vrlo različita koncepta,
koji su sjedinjeni u pojmu sreće.
A treća je zamka iluzija koncentracije
i podrazumjeva nesretnu činjenicu zbog koje ne možemo misliti niti o jednoj okolnosti
koja utječe na blagostanje
bez da iskrivimo samu njenu važnost.
Tvrdim da je to prava kognitivna zamka.
Jednostavno nema načina da ju se zaobiđe.
Sada bih želio početi s primjerom
jedne osobe koja je rješavala anketu
nakon jednog mojeg predavanja i ispričala mi slijedeću stvar.
(nejasno...)
Rekao je da je slušao simfoniju,
glazba je bila zaista zanosna,
i na samom kraju snimke,
začulo se strašno škripanje.
Onda mi je rekao, poprilično emotivno,
da mu je to zapravo upropastilo cijeli doživljaj.
Ali zapravo i nije.
Ono što je upropašteno bilo je samo sjećanje na to iskustvo.
Imao je to iskustvo.
Odslušao je 20 minuta zanosne glazbe.
Ali kao da i nije
jer njemu je ostalo samo sjećanje,
upropašteno sjećanje,
i to je jedino što mu je zapravo ostalo od svega.
To nam zapravo govori,
da bismo o samima sebi i ostalim ljudima mogli misliti
kao o dvaju jastvima.
Postoji iskustveno jastvo
koje živi u sadašnjosti
i poznaje sadašnjost,
sposobno je proživljavati prošlost,
ali zapravo ima samo sadašnjost.
Liječnik pristupa iskustvenom jastvu
znate, kada liječnik upita,
"Boli li kada Vas ovdje dotaknem?"
A imamo i pamteće jastvo,
i upravo je to ono koje za nas bilježi sve
i održava priču o našem životu,
i to je jastvo kojem liječnik pristupa
s pitanjem,
"Kako se osjećate u zadnje vrijeme?"
ili "Kako je bilo vaše putovanje u Albaniju?" ili nešto slično.
To su dva različita entiteta,
iskustveno i pamteće jastvo
i ako se oko njih zabunimo - to je dio frke
oko pojma sreće.
Pamteće jastvo
je pripovijedač.
Sve to zapravo počinje sa jednostavnim odgovorom našeg pamćenja -
počinje odmah.
Mi ne pričamo priče samo kada to želimo.
Naše pamćenje nam priča priče,
odnosno, ono što nam ostaje od naših iskustava
jest zapravo priča.
Dozvolite da iznesem jedan primjer.
Radi se o starom istraživanju.
Ono su stvarni pacijenti koji su podvrgnuti bolnoj proceduri.
Neću ići u detalje. Danas, to više nije bolno,
ali je bilo u vrijeme kada je istraživanje provedeno 1990-ih.
Ispitanici su skavih 60 sekundi trebali javljati o boli koju osjećaju.
Evo priče dvaju pacijenata.
Ovo su njihove snimke.
I kada bi Vas se pitalo, "Tko je od njih više patio?"
Pitanje je vrlo jednostavno.
Jasno je da je pacijent B patio više.
Njegova je kolonoskopija trajala duže,
i za svaku minutu boli koje je patio pacijent A
pacijent B patio je jednu više.
Ali evo sada drugog pitanja:
"Koliko ovi pacijenti misle da su patili?"
I evo iznenađenja:
Iznenađenje je slijedeće, pacijent A
imao je znatno lošije sjećanje na kolonoskopiju
u odnosu na pacijenta B.
Priče ovih kolonoskopija su različite
i zato što je krtičan dio priče upravo njen završetak -
a niti jedna priča sama po sebi nije inspirirajuća ili lijepa -
ali jedna od njih je toliko izrazito...(smijeh)
ali jedna od njih je izrazito lošija od druge.
A ova koja je lošija
jest ona gdje je bol bila na svom vrhuncu na samom kraju priče.
Strašna je to priča.
Kako mi to zapravo znamo?
Zato što smo ljude nakon kolonoskopije upitali,
i to mnogo kasnije,
"Koliko je bila strašna cijela ta procedura?"
i bilo je mnogo teže pacijentu A nego pacijentu B u njihovom pamćenju.
Ovo predstavlja direktan sukob
između iskustvenog jastva i pamtećeg jastva.
Iz perspektive iskustvenog jastva,
jasno da je pacijent B lošije prošao.
No, što se sada može sa pacijentom A,
mi smo na tome proveli kliničko istraživanje,
i to uspješno,
mogli biste odužiti kolonoskopiju pacijentu A
samo držeći cijev unutra bez da ju puno pomičete.
Tako će pacijent
patiti, ali samo lagano
i puno manje nego ranije.
I ako biste to radili nekoliko minuta,
naštetili biste iskustvenom jastvu
pacijenta A,
a pamtećem jastvu pacijenta A
biste zapravo ugodili,
jer ste pacijentu A upravo podarili
ljepšu priču
o njegovom iskustvu.
Što određuje priču?
I to je slučaj s pričama
koje nam pamćenje dostavlja;
i to je također istina za priče koje izmišljamo.
Priču određuju promjene,
značajni trenuci i završetci.
Završetci su jako, jako važni
i, u ovom slučaju, završetak priče prevladava.
Iskustveno jastvo,
živi svoj život neprekinuto.
Ono ima iskustvene trenutke, jedan za drugim.
I pitate se: Što se događa tim trenucima?
Odgovor je doista izravan.
Oni su izgubljeni zauvijek.
Naime, većina trenutaka našeg života -
tako sam izračunao - znate, za psihološku sadašnjost
kaže se da traje tri sekunde.
A to znači da, kao što znate,
u jednom životu, ima otprilike 600 milijuna trenutaka.
U mjesec dana, ima ih oko 600,000.
Većina ih ne ostavi niti traga.
Većinu potpuno ignorira
pamteće jastvo.
Pa ipak, nekako osjećate
kako bi svi oni trebali biti važni
i da ono što se događa u tim trenucima iskustva
čini naš život.
To je ograničeno sredstvo koje trošimo
dok smo tu na zemlji.
Način kako ga trošiti
trebalo bi biti relevantno
ali to nije priča
koju pamteće jastvo čuva za nas.
Imamo pamteće jastvo
i iskustveno jastvo,
i oni su poprilično različiti.
Najveća razlika među njima
jest rukovanje vremenom.
Iz perspektive iskustvenog jastva,
ako ste na odmoru,
i ako je drugi tjedan odmora dobar kao i prvi,
onda dvotjedni odmor
jest dvaput bolji od tjednog odmora.
To uopće nije način na koji doživljava pamteće jastvo.
Za pamteće jastvo, dvotjedni odmor
je jedva bolji od tjednog
jer nema novih sjećanja koja se stvaraju.
Niste promijenili priču.
I na taj način,
vrijeme jest zapravo kritična varijabla
koja razlikuje pamteće jastvo
od iskustvenog.
Vrijeme ima jako malo utjecaja na ovu priču.
Pamteće jastvo čini više od pukog
pamćenja i pripovjedanja priča.
Upravo ono donosi odluke
jer, ako imate pacijenta koji je imao, recimo
dvije kolonoskoije kod dva različita kirurga
i mora odabrati jednoga,
tada će izabrati onoga
za kojega ima manje loše sjećanje
i toga kiruga će odabrati.
Iskustveno jastvo
nema pravo glasa pred ovim izborom.
Mi zapravo ne biramo među iskustvima.
Mi biramo između sjećanja o iskustvima.
Pa čak i kada mislimo o budućnosti,
mi obično ne razmišljamo o našoj budućnosti kao o iskustvu.
O vlastitoj budućnosti razmišljamo
kao o očekivanim sjećanjima.
Na to možete gledati,
kao na tiraniju pamtećeg jastva,
i misliti o pamtećem jastvu kako
na neki način povlači iskustveno jastvo
kroz iskustva koja
iskustvenom jastvu nisu potrebna.
Imam taj osjećaj da
kada idemo na odmor
a to je vrlo često slučaj,
da idemo na odmor
u velikom dijelu
u službi našeg pamtećeg jastva.
Vjerujem da je ovo teško opravdati.
Pitam se, koliko zapravo koristimo naša sjećanja?
To je jedno od objašnjenja
za dominaciju
pamtećeg jastva.
I kada mislim o tome, mislim o odmoru
kojega sam proveo na Antartici prije nekoliko godina,
bio je to moj najbolji odmor ikada
i često o njemu mislim,
u odnosu koliko mislim o ostalim odmorima.
I vjerojatno sam koristio
svoja sjećanja o tom trotjednom putovanju, rekao bih,
otprilike 25 minuta tijekom posljednje četiri godine.
Da sam kojim slučajem otvorio mapu
sa 600 slika u njemu,
potrošio bih sigurno još jedan sat.
Dakle to su tri tjedna,
na koja je utrošeno samo sat i pol.
Čini se da postoji određena nedosljednost.
Možda sam ja malo ekstreman,
u tome koliko malo apetita imam za korištenje sjećanja,
ali i kada biste ih češće koristili,
pojavljuje se opravdano pitanje.
Zašto pridajemo toliku važnost sjećanjima
u odnosu na važnost koju pridajemo iskustvu?
Želim da razmislite
o sljedećem misaonom eksperimentu.
Zamislite da za vaš slijedeći odmor
znate kako će na kraju odmora
sve vaše slike biti uništene,
i da ćete dobiti amnezijski narkotik
pa se nećete ničega sjećati.
Biste li odabrali taj odmor? (smijeh)
I kada biste izabrali drugačiji odmor,
javlja se sukob između vaših dvaju jastva
pa morate promisliti kako presuditi u tom sukobu,
što nije uopće jednostavno,
ako uzimate u obzir vrijeme,
dobijete jedan odgovor.
Ako pak uzimate u obzir sjećanja,
mogli biste dobiti drugačiji odgovor.
Zašto odabiremo odmore koje odabiremo,
jest problem koji nas suprotstavlja
s izborom između naših dvaju jastva.
Dakle, ova dva jastva,
povlače dva tumačenja pojma "sreća".
Postoje dva koncepta sreće,
koja možemo primijeniti na po jedno jastvo.
Kada pitate: Koliko je sretno iskustveno jastvo?
Tada pitate: Koliko su sretni trenuci
života iskustvenog jastva?
Svi su oni redom - sreća u trenucima
čineći ovo vrlo zamršenim procesom.
Koje su to emocije koje se mogu mjeriti?
Usput, sada smo u mogućnosti
približno točno izmjeriti
sreću iskustvenog jastva kroz vrijeme.
Ako ispitujete sreću pamtećeg jastva,
to je sasvim druga stvar.
Tada nije važno koliko sretno osoba živi.
Važno je koliko je osoba zadovoljna
kada razmišlja o vlastitom životu.
Poprilično različit koncept.
Tko god ne razlikuje te pojmove,
pogriješiti će u istraživanju o sreći,
a ja pripadam družini studenata blagostanja,
koji su griješili u istraživanju sreće jako dugo
upravo na taj način.
Ta razlika između
sreće iskustvenog jastva
i zadovoljstva pamtećeg jastva
prepoznata je posljednjih godina
i sada postoje napori za ispitivanje ovih dvoje odvojeno;
Gallup organizacija ima anketu na svjetskoj razini
s više od pola milijuna ljudi
kojima su postavljena pitanja
o tome što misle o svom životu
i svojim iskustvima.
Bilo je još napora na tom pravcu.
Posljednjih godina, počeli smo učiti
o sreći dvaju jastva.
Najvažnija lekcija koju smatram da smo naučili,
jest da su oni stvarno različiti.
Možete znati koliko je netko zadovoljan sa svojim životom,
ali to vam zapravo ne govori mnogo
o tome koliko sretno netko živi svoj život,
i obrnuto.
Samo da vam pojasnim korelaciju,
ona iznosi oko 0.5.
A to znači da ako sretnete nekoga,
i kažu vam, znaš njegov je tata 180 cm visok,
koliko vam to govori o njegovoj visini?
Pa, nešto biste mogli i pretpostaviti o njegovoj visini,
ali ostaje prilično velika nesigurnost.
Toliko ste nesigurni.
Ako vam kažem da je netko rangirao svoj život 8 od 10,
biti ćete nesigurni
o tome koliko je sretan
sa svojim iskustvenim jastvom.
Znači korelacija je mala.
Znamo nešto o tome što kontrolira
zadovoljstvo sretnog jastva.
Znamo da je novac vrlo važan,
ciljevi su vrlo važni.
Znamo da se sreća uglavnom
zadovoljava zajedno s ljudima koje volimo,
provodeći vrijeme sa ljudima koje volimo.
Postoje različiti načini zadovoljavanja, ali ovaj je dominantan.
Znači, ako biste htjeli maksimizirati sreću obaju jastva,
na kraju biste
radili dvije vrlo različite stvari.
Suština onoga što sam rekao ovdje
jest da ne bismo trebali razmišljati o sreći
kao zamjeni za blagostanje.
To je sasvim drugačiji pojam.
Ukratko,
još jedan razlog zbog kojega ne možemo misliti jasno o sreći
jest taj što ne obraćamo pažnju na iste stvari
kada mislimo o životu, i kada zapravo život živimo.
I, ako postavite jednostavno pitanje, koliko sretno ljudi žive u Kaliforniji,
nećete dobiti točan odgovor.
Kada pitate to pitanje,
mislite da ljudi moraju biti sretniji u Kaliforniji,
ako vi, recimo, živite u Ohiju.
(smijeh)
I ono što se događa jest
da kada mislite o životu u Kaliforniji
mislite zapravo na kontrast
između Kalifornije i ostalih mjesta
i taj kontrast, recimo, postoji u klimatskim uvjetima.
Međutim, ispostavilo se kako klima
i nije toliko bitna iskustvenom jastvu
i nije čak jako bitna mislećem jastvu,
koje odlučuje koliko su ljudi sretni.
Doduše, s obzirom da je misleće jastvo ono koje odlučuje,
mogli biste se - neki ljudi bi se mogli
preseliti u Kaliforniju.
Na neki način je zanimljivo pratiti što će se dogoditi
ljudima koji se presele u Kaliforniju u nadi da će biti sretniji.
Naime, njihovo iskustveno jastvo
neće biti ništa sretnije.
I mi to znamo.
Ali jedna će se stvar dogoditi. Oni će misliti da su sretniji,
jer, kada o tome misle,
prisjetiti će se kako je ružno vrijeme bilo u Ohiju.
I osjećati će se da su ispravno postupili.
Vrlo je teško
misliti jasno o blagostanju
i nadam se da sam vam približio osjećaj
težine tog zadatka.
Hvala vam.
(Pljesak)
Chris Anderson: Hvala vam. Imam pitanje za vas.
Hvala vam puno.
Kada smo prošli tjedan razgovarali na telefonu,
spomenuli ste da je jako zanimljiv rezultat
proizašao iz Gallup ankete.
Je li to nešto što biste mogli podijeliti
s obzirom da imate još vremena?
Daniel Kahneman: Naravno.
Smatram, kao je najzanimljiviji rezultat koji smo pronašli u Gallup anketi
broj, za koji se nikako nismo nadali da ćemo otkriti.
Otkrili smo to u odnosu na sreću
iskustvenog jastva.
Kada smo pogledali kako osjećaji
mijenjaju s primanjima.
I ispostavilo se da, ispod određenog primanja
od 60,000 dolara na godinu, za Amerikance,
i to je vrlo veliki udio Amerikanaca, oko 600,000 njih,
dakle veliki reprezentativni uzorak,
ispod primanja od 600,000 dolara godišnje...
CA: 60,000.
DK:60,000.
(smijeh)
60,000 dolara na godinu, ljudi su nesretni,
i postaju progresivno nesretniji što su siromašniji.
Iznad toga, imamo apsolutno ravnu liniju.
Stvarno, jako rijetko viđam tako ravne linije.
Jasno, što se događa jest
da vam novac ne može kupiti iskustvenu sreću,
ali vam pomankanje novca sigurno može kupiti bijedu,
i mi tu bijedu možemo mjeriti
vrlo, vrlo jasno.
U okvirima drugog jastva, pamtećeg jastva,
druga je priča.
Što više novaca zarađujete to ste zadovoljniji.
To se ne "drži vodu" kod emocija.
CA: Ali Danny, trud cijele Amerike je usmjeren ka
životu, slobodi, potrazi za srećom.
Ako bi ljudi ozbiljno shvatili to otkriće,
mislim, izgleda malo naopako
sve što vjerujemo, primjerice,
o poreznoj politici i tako dalje.
Postoji li ikakva mogućnost da bi političari i zemlja općenito,
mogli uzeti to istraživanje za ozbiljno
i voditi javnu politiku temeljenu na tome?
DK: Znaš, mislim da postoji priznanje
o ulozi istraživanja sreće u javnoj politici.
Priznavanje će doći sporo u Sjedinjenim državama,
bez ikakve sumnje,
ali u UK, već se događa,
a i u ostalim zemljama također.
Ljudi su prepoznali da bi trebali
razmišljati o sreći
kada razmišljaju o javnoj politici.
Potrajati će,
i ljudi će raspravljati
žele li proučavati iskustvenu sreću,
ili žele proučavati ocijenjivanje života,
i stoga je potrebno ubrzo provesti takvu raspravu.
Kako povećati sreću,
razlikovati će se o tome kako razmišljate,
i je li mislite o pamtećem jastvu
ili iskustvenom jastvu.
To će utjecati na politiku, u godinama koje dolaze.
U Sjedinjenim Američkim Državama, trud je uložen
za mjerenje doživljaja sreće unutar stanovništva.
Smatram da će to biti u slijedećem desetljeću ili dva
dio nacionalne statistike.
CA: Dobro, čini mi se, ovaj će problem biti, ili bi barem trebao,
najzanimljivija politička rasprava za pratiti
u sljedećih nekoliko godina.
Hvala vam puno što ste utemeljili bihevioralnu ekonomiju.
Hvala Vam, Danny Kahneman.