Kaikki puhuvat nykyään onnellisuudesta.
Annoin laskettavaksi, kuinka monessa viiden vuoden
aikana julkaistun kirjan nimessä on sana "onnellisuus".
Laskijat luovuttivat 40 jälkeen, ja niitä oli vielä enemmän.
Tutkijoiden keskuudessa on suuri kiinnostuksen aalto
onnellisuuteen.
On paljon onnellisuusvalmennusta.
Kaikki haluaisivat tehdä ihmisistä onnellisempia.
Mutta huolimatta kaikesta tästä työstä,
on useita kognitiivisia ansoja,
joka tekevät melkein mahdottomaksi ajatella
onnellisuudesta järkevästi.
Puheeni tulee käsittelemään enimmäkseen noita ansoja.
Tämä koskee maallikkoja, jotka pohtivat omaa onnellisuuttaan,
ja tutkijoita, jotka miettivät onnellisuutta,
koska osoittautuu, että olemme ihan yhtä sekaisin tässä asiassa kuin kuka tahansa muukin.
Ensimmäinen näistä ansoista
on vastahakoisuus myöntää monimutkaisuus.
Osoittautuu, että sana 'onnellisuus'
ei ole enää hyödyllinen sana,
koska käytämme sitä liian moniin eri asioihin.
Mielestäni on yksi erityinen merkitys, johon voisimme rajoittaa sen,
mutta suurimmaksi osaksi,
meidän täytyy luopua siitä,
ja omaksua monimutkaisempi näkemys siitä,
mitä hyvinvointi on.
Toinen ansa on sekaannus kokemuksen ja muistojen välillä:
onko onnellinen elämässään
ja onko onnellinen elämästään
tai onnellinen elämänsä kanssa.
Ne ovat kaksi erilaista käsitettä,
ja ne molemmat on niputettu onnellisuuden käsitteeseen.
Kolmas on fokusointi-illuusio,
ja on onneton totuus, että emme voi kuvitella mitään olosuhdetta,
joka vaikuttaa hyvinvointiin,
vääristämättä sen merkitystä.
Tämä on todellinen kognitiivinen ansa.
Ei ole mitään keinoa selvitä siitä.
Haluaisin aloittaa esimerkillä
henkilöstä, jolla oli kysymys- ja vastaussessio
yhden luentoni jälkeen.
Hän kertoi tarinan.
Hän kertoi kuunnelleensa sinfoniaa,
ja se oli todella loistavaa musiikkia.
Aivan äänilevyn lopussa
kuului karmea kirskuva ääni.
Hän kertoi hyvin tunteellisesti
kuinka se tuhosi koko kokemuksen.
Mutta eihän se tehnyt niin.
Mitä se tuhosi, oli muisto tuosta kokemuksesta.
Hän oli kokenut kokemuksen.
Hän oli kuunnellut 20 minuuttia loistavaa musiikkia.
Se ei merkinnyt mitään,
koska hänelle jäi kokemuksen muisto;
pilalle mennyt muisto,
ja muisto on kaikki, mitä hänelle jää.
Tämä kertoo meille,
että saatamme ajatella itseämme ja muita
kahdella tapaa.
On kokeva minuus,
joka elää nykyajassa
ja tietää nykyhetken,
voi elää uudelleen menneisyyttä,
mutta enimmäkseen sillä on vain nykyhetki.
Lääkäri lähestyy nimenomaan kokevaa minuutta,
kun hän kysyy:
"Sattuuko, jos kosken tähän?"
Ja on muistava minuus,
ja se on se minuus, joka pitää päiväkirjaa
ja ylläpitää elämäkertaamme,
ja se on se, jolta lääkäri
kysyy kysymyksen:
"Miten olet voinut viime aikoina?"
tai "Miten reissusi Albaniaan meni?" tai jotain sellaista.
Nuo ovat kaksi hyvin erilaista oliota,
kokeva minuus ja muistava minuus,
ja niiden sekoittaminen on osa sitä sotkua
onnellisuuden käsitteen ympärillä.
Muistava minuus
on tarinoitsija.
Se alkaa muistojemme perusvasteilla --
se alkaa heti.
Emme kerro tarinoita, kun haluamme kertoa niitä.
Muistomme kertovat meille tarinoita --
mitä kokemuksistamme jää jäljelle,
on tarina.
Antakaa minun aloittaa yhdellä esimerkillä.
Tämä on vanha tutkimus.
Oikeille potilaille tehtiin epämiellyttävä lääketieteellinen tutkimus.
En mene yksityiskohtiin. Se ei ole enää nykyään kivuliasta,
mutta se oli kivuliasta, kun tutkimus tehtiin 1990-luvulla.
Heitä pyydettiin arvioimaan kipuaan minuutin välein.
Tässä on kaksi potilasta.
Tässä heidän raporttinsa.
Kysytään: "Kumpi kärsi enemmän?"
Se on helppo kysymys.
Selvästikin, potilas B kärsi enemmän.
Hänen konoloskopiansa kesti pidempään,
ja jokainen minuutti potilas A:lla oli kipua
myös potilas B:llä oli kipua, ja enemmänkin.
Mutta nyt toinen kysymys:
"Kuinka paljon nämä potilaat uskovat itse kärsineensä?"
Tämä on yllättävää:
Yllättäen potilas A:lla
oli paljon huonompi muistikuva kolonoskopiasta
kuin potilas B:llä.
Tarinat kolonoskopiasta olivat erilaiset,
ja koska hyvin kriittinen osa on miten tarina päättyy --
eikä kumpikaan näistä tarinoista ollut kovin inspiroiva --
mutta yksi niistä on selvästi... (Naurua)
mutta yksi niistä on selvästi ikävämpi verrattuna toiseen.
Ja se, joka on ikävämpi,
oli se, jossa kivussa oli piikki aivan lopussa.
Se on ikävä tarina.
Miten tiedämme sen?
Koska kysyimme ihmisiltä kolonoskopian jälkeen,
ja paljon myöhemmin myöskin:
"Kuinka ikävää se oli kokonaisuudessaan?"
Ja se oli paljon pahempi A:lle kuin B:lle muistoissa.
Tämä on suora ristiriita
kokevan ja muistavan minuuden välillä.
Kokevan minuuden näkökannalta
B:llä oli selvästi ikävämpää.
Potilaalle A voi tehdä,
ja itse asiassa teimme kliinisiä kokeita,
ja niitä on tehty, ja se toimii,
voi itse asiassa pidentää potilaan A kolonoskopiaa
vain pitelemällä putkea sisällä heiluttelematta sitä suuremmin.
Se saa potilaan
kärsimään, mutta vain vähän
ja paljon vähemmän kuin aiemmin.
Ja jos tekee niin pari minuuttia,
potilaan A kokeva minuus
kärsii,
ja potilaan A muistavalla minuudella
menee paremmin,
koska potilas A on nyt varustettu
paremmalla tarinalla
kokemuksestaan.
Mikä määrittelee tarinan?
Tämä on totta tarinoista,
jotka muisti tuo meille,
ja se on myös totta tarinoista, jotka keksimme.
Tarinan määrittelevät muutokset,
tärkeät hetket ja loput.
Loput ovat hyvin, hyvin tärkeitä,
ja tässä tapauksessa loppu määräsi kaiken.
Kokeva minuus
elää elämäänsä koko ajan.
On kokemuksia hetki toisensa perään.
Voi kysyä: Mitä näille hetkille tapahtuu?
Vastaus on yksinkertainen.
Ne katoavat pysyvästi.
Useimmat hetket elämissämme --
minä laskin -- psykologisen nykyhetken
sanotaan kestävän noin kolme sekuntia.
Mikä tarkoittaa sitä, että
elämässä niitä on noin 600 miljoonaa.
Kuukaudessa on noin 600 000.
Useimmat niistä eivät jätä jälkeä.
Useimmat niistä jätetään täysin huomiotta
muistavan minuuden taholta.
Silti, jotenkin tulee tunne,
että niiden pitäisi merkitä,
että se, mitä tapahtuu niinä hetkinä,
on meidän elämämme.
Käytämme äärellistä resurssia,
kun olemme maapallolla.
Kuinka käytämme sen,
vaikuttaisi tärkeältä,
mutta se ei ole se tarina,
jonka muistava minuus säilyttää meille.
Joten meillä on muistava minuus
ja kokeva minuus,
ja ne ovat todellakin erilaisia.
Suurin ero niiden välillä
on ajan käsittely.
Kokevan minuuden näkökulmasta,
jos on lomalla,
ja toinen viikko on ihan yhtä hyvä kuin ensimmäinen,
kahden viikon loma
on kaksi kertaa niin hyvä kuin yhden viikon loma.
Se ei kuitenkaan toimi ollenkaan niin muistavalla minuudella.
Muistavan minuuden näkökulmasta, kahden viikon loma
on hädintuskin parempi kuin yhden viikon loma,
koska se ei lisää uusia muistoja.
Tarina ei ole muuttunut.
Ja siten,
aika on itse asiassa kriittinen muuttuja,
joka erottaa muistavan minuuden
kokevasta minuudesta.
Ajalla on hyvin pieni vaikutus tässä tarinassa.
Muistava minuus tekee muutakin
kuin muistaa ja kertoo tarinoita.
Se on itse asiassa se, joka tekee päätökset,
koska, jos esimerkiksi potilaalle
tehdään kaksi kolonoskopiaa kahden eri kirurgin toimesta,
ja hän päättää kumman valita,
se, joka valitsee,
on se, jolla on muisto, joka on vähemmän huono,
ja se kirurgi tulee valituksi.
Kokevalla minuudella
ei ole sanaa tähän valintaan.
Emme itse asiassa tee valintoja kokemusten välillä.
Valitsemme kokemuksista saatujen muistojen välillä.
Ja jopa miettiessämme tulevaisuutta,
emme yleensä mieti tulevaisuutta kokemuksina.
Mietimme tulevaisuutta
tulevina muistoina.
Tätä voi siis katsoa
ikään kuin muistavan minuuden tyranniana,
ja voi ajatella muistavan minuuden
raahaavan kokevaa minuutta
läpi kokemusten, joita
kokeva minuus ei tarvitse.
Minulla on tunne,
että mennessämme lomille
on hyvin usein kyse tästä.
Mennemme lomille,
suurelta osin,
muistavan minuuden takia.
Tätä on luullakseni melko hankala perustella.
Kuinka paljon muistelemme?
Se on yksi selitys,
jota tarjotaan muistavan minuuden
herruudesta.
Ajatellessani sitä, ajattelen lomaa,
jolla kävimme Etelämantereella muutama vuosi sitten.
Se oli eittämättä paras loma, joka minulla on koskaan ollut,
ja ajattelen sitä melko usein,
verrattuna muihin lomiini.
Olen luultavasti muistellut
tuota kolmen viikon matkaa arviolta
noin 25 minuuttia viimeisen neljän vuoden aikana.
Jos olisin joskus avannut kansion,
jossa on 600 kuvaa matkalta,
olisin käyttänyt toisen tunnin.
Se on siis kolme viikkoa,
ja se on maksimissaan tunti ja puoli.
Tässä näyttä olevan epäsuhta.
Saatan olla ääripäässä siinä,
miten vähän muistelen asioita,
mutta vaikka tekisi niin enemmän,
on olemassa aito kysymys.
Miksi pistämme niin paljon painoarvoa muistoille
verrattuna siihen, mitä pistämme kokemuksiin?
Haluan, että ajattelette
seuraavaa ajatuskoetta.
Kuvitelkaa, että tietäisitte etukäteen
seuraavan lomanne lopussa
kaikkien kuvien tuhoutuvan
ja teille annettaisiin unohduslääkettä,
jottette muistaisi mitään.
Valitsisitteko saman loman? (Naurua)
Jos valitsisitte eri loman,
kahden minuutenne välillä on ristiriita,
ja teidän täytyy miettiä miten ratkaista tuo ristiriita,
ja itse asiassa se ei ole ollenkaan ilmiselvää, sillä,
jos miettii ajan näkökulmasta,
saa yhden vastauksen.
Ja jos miettii muistojen näkökulmasta,
saattaa saada eri vastauksen.
Miksi valitsemme lomia, jotka valitsemme,
on ongelma, joka asettaa meidät
valitsemaan kahden minuutemme väliltä.
Kaksi minuutta
tuo kaksi käsitystä onnellisuudesta.
On todella kaksi käsitystä onnellisuudesta,
joita käytämme, yksi kuhunkin minuuteen.
Joten voi kysyä: Kuinka onnellinen on kokeva minuus?
Ja voi kysyä: Kuinka onnellisia ovat hetket
kokevan minuuden elämässä? Ne ovat --
Hetkien onnellisuus
on melko monimutkainen prosessi.
Mitä tunteita voidaan mitata?
Ja muuten, nyt pystymme
saamaan melko hyvän käsityksen
kokevan minuuden onnellisuudesta ajan mittaan.
Jos kysyy muistavan minuuden onnellisuudesta,
se on täysin eri asia.
Ei ole kyse siitä, miten onnellisesti henkilö elää.
Se on siitä, miten tyytyväinen henkilö on,
kun hän ajattelee omaa elämäänsä.
Täysin eri käsite.
Kuka tahansa, joka ei erota näitä käsitteitä,
sekoittaa onnellisuuden tutkimuksen,
ja minä kuulun hyvinvoinnin oppilaitten joukkoon,
jotka ovat sekoittaneet onnellisuuden tutkimusta pitkään
juuri tällä tavoin.
Ero
kokevan minuuden onnellisuuden
ja muistavan minuuden tyytyväisyyden välillä
on tunnistettu viime vuosina,
ja nyt niitä yritetään mitata erikseen.
Gallup Organizationilla on maailman kattava mielipidetiedustelu,
jossa yli puolelta miljoonalta ihmiseltä
on kysytty kysymyksiä siitä,
mitä he ajattelevat elämästään
ja kokemuksistaan.
Saman tyyppisiä ponnistuksia on tehty muitakin.
Joten viime vuosina olemme alkaneet oppia
kahden minuutemme onnellisuudesta.
Pääopetus, minkä olemme oppineet,
on, että ne ovat hyvin erilaisia.
Voi tietää, miten tyytyväinen joku on elämäänsä,
eikä se oikeastaan kerro paljonkaan
miten onnellisina he elävät elämäänsä,
ja päin vastoin.
Antaakseni teille käsityksen tästä korrelaatiosta,
se on noin 0,5.
Se tarkoittaa, että jos tapaisit jonkun,
ja sinulle kerrottaisiin, että hänen isänsä on 183 cm pitkä,
mitä voisit tietää hänen pituudestaan?
Tietäisit ehkä jotain,
mutta epävarmuus on suuri.
Niin paljon meillä on epävarmuutta.
Jos kerron teille, että joku merkkasi elämänsä kahdeksikoksi asteikolla kymmeneen,
on paljon epävarmuutta siitä,
miten onnellisia he ovat
kokevan minuutensa suhteen.
Korrelaatio on alhainen.
Teidämme jotain siitä, mikä kontrolloi
tyytyväisyyttä onnellisuuteen.
Tiedämme, että raha on hyvin tärkeää,
päämäärät ovat hyvin tärkeitä.
Tiedämme, että olemme onnellisia
pääasiassa silloin, kun vietämme aikaa
meitä miellyttävien ihmisten kanssa, heidän seurassaan.
On muitakin onnen lähteitä, mutta tämä määrää.
Jos haluaa maksimoida molempien minuiden onnellisuuden,
päädymme tekemään
hyvin erilaisia asioita.
Pohjimmiltaan, mitä yritän sanoa,
on se, että meidän ei tulisi ajatella onnellisuutta
synonyyminä hyvinvoinnille.
Se on aivan eri käsite.
Ja vielä, hyvin nopeasti,
toinen syy, miksi emme voi ajatella onnellisuudesta järkevästi,
on se, että emme huomioi samoja asioita,
kun ajattelemme elämää, ja kun itse asiassa elämme.
Jos kysyy yksinkertaisen kysymyksen, kuinka onnellisia ihmiset ovat Californiassa,
ei tule saamaan oikeaa vastausta.
Jos kysyy tuon kysymyksen,
kuvittelee, että ihmiset ovat varmaan Californiassa onnellisempia
kuin esimerkiksi Ohiossa.
(Naurua)
Käy niin,
että ajatellessaan elämistä Californiassa
ajattelee kontrastia
Californian ja muiden paikkojen välillä,
ja tuo ero on vaikkapa ilmasto.
Osoittautuu, että ilmasto
ei ole kovin merkittävä kokevalle minuudelle
ja ei edes kovin merkittävä mietiskelevälle minuudelle,
joka päättää kuinka onnellisia ihmiset ovat.
Mutta koska mietiskelevä minuus on johtaja,
saattaa käydä niin --
jotkut saattavat muuttaa Californiaan.
On tavallaan mielenkiintoista jäljittää mitä tapahtuu
ihmisille, jotka muuttavat Californiaan tullakseen onnellisemmiksi.
Kokeva minuus
ei tule olemaan onnellisempi.
Sen tiedämme.
Mutta tapahtuu jotain muuta. He ajattelevat olevansa onnellisempia,
koska, ajatellessaan sitä,
he muistelevat miten hirveä sää oli Ohiossa.
Ja he tuntevat tehneensä oikean päätöksen.
On hyvin vaikeaa
ajatella selkeästi hyvinvoinnista,
ja toivon, että pystyin antamaan teille käsityksen
siitä, miten vaikeaa se on.
Kiitos.
(Aplodeja)
Chris Anderson: Kiitos. Minulla on sinulle kysymys.
Kiitos erittäin paljon.
Kun juttelimme puhelimessa muutama viikko sitten,
mainitsit, että sinulla oli melko mielenkiintoisia tuloksia
siitä mielipidetiedustelusta.
Haluaisitko ehkä jakaa sen,
koska sinulla on vielä muutama hetki aikaa?
Daniel Kahneman: Toki.
Mielestäni mielenkiintoisin tulos, jonka löysimme siinä mielipidetiedustelussa,
on numero, jota emme todellakaan odottaneet.
Saimme sen selville kokevan minuuden
onnellisuudesta.
Kun katsoimme miten tunteet
riippuvat tulotasosta.
Osoittautuu, että alle tulotason
60 000 dollaria vuodessa, amerikkalaisilla --
ja tämä on iso otos amerikkalaisia, noin 600 000,
mutta se on suuri edustava otos --
alle 600 000 dollarin tuloista vuodessa...
CA: 60 000?
DK: 60 000.
(Naurua)
... 60 000 dollaria vuodessa, ihmiset ovat onnettomia,
ja he muuttuvat onnettomammiksi mitä köyhempiä ovat.
Sen yläpuolella, meillä on täysin tasainen viiva.
Olen harvoin nähnyt noin tasaisia viivoja.
Mitä selvästikin tapahtuu, on se,
että raha ei voi ostaa kokemusperäistä onnellisuutta,
mutta rahan puute kyllä tuo onnettomuutta,
ja voimme mitata tuota onnettomuutta
hyvin selvästi.
Muistavan minuuden suhteen
meillä on eri tarina.
Mitä enemmän rahaa tienaa, sitä tyytyväisempi on.
Se ei päde tunteisiin.
CA: Mutta Danny, koko amerikkalaisuus on
elämän, vapauden ja onnellisuuden etsintää.
Jos ihmiset ottaisivat tuon löydön tosissaan,
se näyttäisi pyöräyttävän päälaelleen
kaiken, mihin uskomme. Esimerkiksi
verotuspolitiikan ja niin edelleen.
Onko mitään toivoa, että poliitikot ja maa yleisemmin
ottaisi tuollaisen löydöksen tosissaan
ja toimisi julkisissa linjauksissa sen perusteella?
DK: Uskon, että julkisessa päätöksenteossa
on olemassa arvostusta onnellisuustutkimukselle.
Hyväksyminen tulee olemaan hidasta Yhdysvalloissa,
siitä ei ole kysymystäkään,
mutta Britanniassa se jo tapahtuu,
ja muissa maissa se tapahtuu.
Ihmiset ovat hyväksymässä, että heidän pitäisi
ajatella onnellisuutta,
kun he suunnittelevat julkisia linjauksia.
Se tulee viemään aikansa,
ja ihmiset tulevat väittelemään siitä,
haluavatko he tutkia kokemuksellista onnellisuutta,
vai elämän arvioimista,
joten meidän täytyy keskustella melko pian.
Se, miten vahvistaa onnellisuutta,
riippuu siitä, miten ajattelee,
ja ajatteleeko muistavaa minuutta
vai ajatteleeko kokevaa minuutta.
Se tulee vaikuttamaan linjauksiin uskoakseni tulevina vuosina.
Yhdysvalloissa pyritään
mittaamaan kokemuksellista onnellisuutta väestössä.
Tämä tapahtuu, uskoakseni, seuraavien parin vuosikymmenen aikana,
osana kansallista tilastointia.
CA: Vaikuttaa siltä, että tämä aihe tulee olemaan, tai ainakin sen pitäisi olla,
yksi mielenkiintoisimmista poliittisista keskusteluista
seuraavan muutaman vuoden aikana.
Kiitos paljon behavioristisen taloustieteen keksimisestä.
Kiitos Danny Kahneman.