Hogyan képes az ember az életét jól befejezni?
És most valóban az élet végéről,
a halálról van szó.
Sokat gondolkozunk azon, hogyan kell jól élni,
ám amiről most beszélni szeretnék az az, hogyan készüljünk fel a jó halálra.
Nem vagyok gerontológus,
elemistáknak készítek olvasási programokat.
Amit a témáról tudok,
azt kettő, azaz kettő eset elemzéséből vontam le.
Az utóbbi néhány évben segítettem két barátomnak,
hogy az életük vége úgy alakuljon, ahogy szerették volna.
Jim és Shirley Modini 68 évig éltek házasságban,
önfenntartóként 680 hektáros farmjukon
a kaliforniai Sonoma megye hegyes vidékén.
Éppen csak annyi állatot tartottak, hogy szűkösen megéljenek,
hogy a területük nagyobb része megmaradjon vad rezervátumnak,
medvék, oroszlánok és sok más a környéken élő állat
menedékéül szolgáljon.
Ez volt az álmuk.
Jim és Shirley a nyolcvanas éveikben jártak, amikor megismerkedtem velük.
Mindketten egykék voltak, és maguknak sem volt gyermekük.
Amikor összebarátkoztunk, megbíztak ügyeik intézésével.
beleértve az egészségükkel kapcsolatos dolgaikat is.
Ám ami még fontosabb, én voltam az,
aki az életüket lezáró élményeiket kezelte.
Jó néhány dolgot tanultunk meg eközben az élet jó befejezéséről.
Életük utolsó éveiben Jim és Shirley
rákkal, csonttörésekkel, fertőzésekkel és idegrendszeri betegségekkel küzdöttek.
Nem vitás,
az életünk végén az életműködésünk
és a függetlenségünk lassan nullára csökken.
Mégis azt tapasztaltuk, hogy tervezéssel és megfelelő hozzáállással
az életminőség fenntartható.
Akkor kezdődik a vég,
amikor ráébredünk, hogy halandók vagyunk.
Jim és Shirley ekkor megbíztak egy természetvédő szervezetet,
hogy haláluk után vegyék gondozásukba a farmjukat.
Ez lelkileg megnyugtatta őket, erőt adva a továbbiakhoz.
A figyelmeztető jel lehet egy diagnózis vagy egy megérzés,
és egy nap az találjuk mondani: "ez már sok nekem."
Jim és Shirley ebben az időszakban
tudatták a barátaikkal, hogy életük hamarosan véget ér,
és hogy ezzel a maguk részéről megbékéltek.
Más a rákbetegek és más
az idegrendszeri betegek halála,
ám mindkét esetben az utolsó napok a csendes megnyugvásról szólnak.
Először Jim halt meg, aki mindvégig magánál volt.
de az utolsó napon már nem tudott beszélni.
A szeméből olvastuk ki, hogy mit szeretne hallani:
"Minden rendben van Jim, gondját viseljük Shirleynek.
itt a farmon,
a természetvédők pedig átveszik a területen élő vadak gondozását."
Ezen élmények alapján öt teendőt osztok meg Önökkel.
A munkalapok fenn vannak a neten,
bárki felhasználhatja őket élete végének megtervezéséhez.
Először is egy tervet kell készíteni.
Legtöbben azt mondják, hogy otthon szeretnének meghalni,
mégis az amerikaiak nyolcvan százaléka kórházban
vagy idősotthonban hal meg.
Az nem terv, ha azt mondjuk, hogy otthon szeretnék meghalni.
Sokan azt mondják: "Ha ilyen állapotba kerülök, lőjenek le."
Ez sem terv, különben is törvénysértés.
(Nevetés)
A tervben pontosan meg kell határozni, hogyan képzeljük el
az életünk végét.
Hova kerüljünk, ha már nem vagyunk képesek önálló életre?
Milyen orvosi beavatkozásokba egyezünk bele?
Kit bízunk meg a tervünk végrehajtásával?
Ügyvédre is szükségünk lesz,
lehetőleg nem is csak egyre,
hogy minden a kívánságunk szerint történjen.
Nem biztos, hogy a gyermekünk vagy a házastársunk a legjobb választás.
Olyan valakire van szükség, aki könnyen elérhető és van ideje
a dolgok intézésére,
aki képes együttműködni stresszhatás alatt álló emberekkel
a folyton változó körülmények között.
Készen kell állni a kórházi kezelésre.
Előfordulhat, hogy a sürgősségi osztályra kerülünk,
amire szintén fel kell készülni.
Írjuk le egy papírra a kórtörténetünket, továbbá
hogy milyen orvosságokat szedünk és ki a kezelőorvosunk.
Tegyük a papírlapot egy élénk színű boritékba
a biztosítási kártyánkkal és a jogi megbízottunk elérhetőségével együtt.
Írjuk le azt is, ha nem kívánjuk, hogy újraélesszenek.
Kérjük meg az ügyvédünket, hogy a papírjainkat ő is tartsa készenlétben.
Az iratok egy példányát celluxozzuk otthon a hűtőszekrényre.
Ha így felszerelkezve érkezünk a sürgősségi osztályra,
gyorsabb lesz a felvételi procedúra.
Szükségünk lesz gondozókra.
Számba kell venni a személyiségünket és az anyagi helyzetünket, és ennek fényében kell eldönteni,
hogy idősotthonba vonuljunk,
vagy jobb, ha otthonunkban maradunk.
Bárhogyan is, nem kell azonnal dönteni.
Jiméknél néhány nem igazán megfelelő gondozóval próbálkoztunk,
mire rátaláltunk a megfelelő csapatra
Marsha vezetésével,
aki az a fajta, hogy nem engedi, hogy te győzzél a társasjátékban, csak mert a halálodon vagy.
Ő volt az, aki videókat készített a farmról,
amikor Jimék már nem tudtak kijárni.
Caitlin pedig könyörtelenül elvégeztette velük a reggeli tornát.
Ő volt az, aki tudta, mikor szeretné Jim hallani,
hogy a felesége jó kezekben van.
És végül, az utolsó szavak.
Mit szeretnénk hallani a végső órán,
és kitől?
Én azt tapasztaltam, hogy az ember arra vágyik, hogy
megnyugtassák az aggodalmai felől.
És amikor úgy érezzük, hogy már nyugodtan elmehetünk, jöhet a vég.
Ez a téma általában félelmet és ellenkezést kelt az emberekben.
Én viszont azt tapasztaltam,
hogy ha időt szánunk rá, hogy megtervezzük az életünk végét,
van rá esélyünk, hogy megőrizzük korábbi életminőségünket.
Ez itt Jim és Shirley, miután eldöntötték,
hogy kire hagyják a farmjukat.
Ez Jim néhány héttel halála előtt,
éppen a születésnapját ünnepli, amiről azt hitte, hogy nem éri meg.
Ez Shirley néhány nappal halála előtt.
Felolvasnak neki egy újságcikket
a farmjukon kialakítandó természetvédelmi terület
jelentőségéről.
Jim és Shirley élete boldog véget ért,
és azzal, hogy elmesélem a történetüket,
remélem, segíthetek másoknak, hogy kövessék a példájukat.
Köszönöm, hogy meghallgattak.
(Taps)