Priče koje jedni drugima pričamo
su jako važne.
Priče o našim životima koje pričamo sami sebi su važne.
I, što je najvažnije,
način na koji sudjelujemo u životnim pričama jedni drugih
su od duboke važnosti.
Imala sam tek šest godina
kad sam čula prve priče o siromaštvu.
Nisam ih čula od siromašnih ljudi,
čula sam ih od svog vjeroučitelja
i od Isusa, navodno, preko mog vjeroučitelja.
Sjećam se da sam naučila kako siromašni
trebaju materijalne stvari -
hranu, odjeću, sklonište - ono što im nedostaje.
Usto sam naučila i
da je moj zadatak - i cijele moje grupe peto i šestogodišnjaka -
naš je zadatak, izgleda, da im pomognemo.
To Isus traži od nas.
I reče, "Sve što ste učinili jednomu od moje najmanje braće, meni ste učinili."
Bila sam prilično uzbuđena.
Bila sam vrlo željna da se pokažem korisnom.
Mislim da svi imamo taj osjećaj.
I bilo mi je jako zanimljivo kako Bogu treba pomoć.
To mi je bilo novo,
bila je to vrlo važna stvar u kojoj mogu sudjelovati.
Ali vrlo skoro sam naučila
kako je Isus rekao i, parafraziram:
"uvijek će biti siromaha".
To me frustriralo i zbunjivalo.
Osjećala sam se kao da mi je dan domaći zadatak
koji trebam napraviti, koji mi je uzbudljiv,
ali kojeg ne mogu završiti, koliko god se trudila.
Osjetila sam se zbunjeno, pomalo frustrirano i bijesno,
kao da sam nešto krivo shvatila.
I osjetila sam se nemoćnom.
Po prvi put
počela sam se bojati ove grupe ljudi
i imala sam negativne osjećaje prema svima njima.
Zamišljala sam dugi red pojedinaca
koji nikad neće nestati, koji će uvijek postojati.
Stalno će od mene tražiti pomoć i da im nešto udjelim,
što sam bila voljna,
ali nisam znala kako će to funkcionirati.
Nisam znala što će se dogoditi kad mi ponestane stvari koje mogu podijeliti,
pogotovo zbog toga što taj problem neće nestati.
U godinama koje su slijedile,
druge priče koje sam čula o siromasima
nisu bile ništa pozitivnije.
Na primjer, vidjela sam slike
tuge i patnje.
Čula sam o lošim stvarima u životima siromašnih ljudi.
Čula sam o bolestima. O ratovima.
Uvijek su bili nekako povezani.
Općenito,
dobila sam osjećaj
da siromašni ljudi žive živote
pune patnje i tuge,
razaranja, beznađa.
Nakon nekog vremena, kao i mnogi drugi,
razvila sam predvidljivu reakciju,
počela sam se loše osjećati svaki put kad sam čula za njih.
Počela sam osjećati krivnju zbog mojeg relativnog bogatstva,
jer nisam više radila na tome da se situacija popravi.
Osjećala sam se čak posramljenom zbog toga.
Prirodno, zbog toga sam se
počela udaljavati.
Prestala sam slušati njihove priče
tako pažljivo kao što sam ranije.
Prestala sam očekivati da se stvari promjene.
Još uvijek sam davala. Izvana se činilo da sam uključena.
Davala sam svoje vrijeme i novac.
Davala sam kad su rješenja bila jeftina.
Cijena šalice kave za spas djetetovog života, ok.
Tko bi bio protiv toga?
Davala sam kad su me pritisnuli, kad sam teško mogla izbjeći,
i općenito, davala sam kad su se negativne emocije toliko nagomilale
da je davanje pružalo olakšanje meni,
a ne nekom drugome.
Ako ćemo iskreno, bila sam u stanju
u kojem nije bilo istinske nade
i uzbuđenja zbog pomaganja i velikodušnosti.
To je postala transakcija,
neka vrsta trgovine.
Kupovala sam nešto.
Kupovala sam pravo da nastavim svoj život
bez da budem uznemirena tim lošim vijestima.
I mislim kako način na koji to postižemo
može, prvo,
učiniti te ljude bezličnima.
I može ih pretvoriti u robu,
što je veoma zastrašujuće.
I tako sam radila to, kao i mnogi drugi,
kupujemo tu distancu,
kupujemo pravo da nastavimo sa svojim životom.
Ali ta razmjena može smetati onome što želimo od života.
Smeta našoj težnji
da nudimo smisao i budemo korisni drugoj osobi
ukratko, da volimo.
Na sreću, prije par godina sam imala priliku
čuti govor ovog gospodina, Dr. Muhammad-a Yunus-a.
Znam da vas puno zna točno tko je on,
ali dati ću skraćenu verziju
za sve one koji nisu čuli njegov govor,
Dr. Yunus je osvojio Nobelovu nagradu za mir prije nekoliko godina
za svoj pionirski rad na području modernog mikrofinanciranja.
Ja sam ga slušala tri godine ranije.
U biti, mikrofinanciranje - ako vam je taj pojam nepoznat -
je neka vrsta financijskih usluga za siromašne.
Zamislite sve stvari koje dobijete od svoje banke
i zamislite sve te proizvode i usluge
prilagođene ljudima koji žive sa nekoliko dolara na dan.
Dr. Yunus je podijelio svoju priču,
objašnjavao što je to
i što je napravio sa svojom Grameen bankom.
Posebno je govorio o mikrokreditiranju,
sićušnom kreditu
koji omogućava započinjanje ili širenje posla.
Kad sam ga prvi put čula, bilo je to uzbudljivo iz više razloga.
Prvenstveno jer sam naučila nov način kako promijeniti svijet
koji mi je pokazao kako ipak, možda,
ima načina da surađujemo,
da dajemo, da dijelimo resurse na način koji nije čudan
i ne čini me da se loše osjećam.
To je bilo uzbudljivo.
Ali, što je još važnije, njegove priče o siromasima
su bile drugačije od priča koje sam čula ranije.
Činjenica da su ljudi o kojima je pričao bili siromašni rečena je tek usput.
On je pričao o snažnim, pametnim,
radišnim poduzetnicima koji su se budili svaki dan
i radili su stvari zbog kojih su njihovi životi i životi njihovih obitelji bili bolji.
Sve što im je trebalo da to odrade brže i bolje
je bilo malo kapitala.
To mi je bila zapanjujuća spoznaja.
Bila sam toliko dirnuta s tim,
teško mi je opisati kako me se to dojmilo,
toliko da sam par tjedana kasnije dala otkaz,
i preselila se u Istočnu Afriku
da vidim za sebe o čemu se tu radi.
Po prvi put nakon dugo vremena
htjela sam upoznati te osobe, htjela sam vidjeti te poduzetnike
i sama vidjeti kako stvarno žive.
Provela sam tri mjeseca u Keniji, Ugandi i Tanzaniji
pričajući s poduzetnicima koji su primili 100 dolara
da započnu ili prošire svoj posao.
I u stvari, kroz te interakcije,
po prvi put, sprijateljila sam se
s nekim od tih ljudi u toj velikoj bezličnoj skupini tamo
koja je trebala biti tako daleko.
Počela sam upoznavati njih i njihove životne priče.
I svaki put iznova,
dok sam ih intervjuirala i provodila svoje dane s njima,
čula sam priče o životnoj promjeni
i nevjerojatne male detalje te promijene.
Čula sam od stočara
koji su s primljenim novcem kupili još par koza.
Njihova poslovna putanja se promjenila.
Zaradili bi još nešto novca.
Njihov životni standard
bi se promijenio na bolje
i njihovi životi bi se malo unaprijedili,
kao počeli bi slati djecu u školu.
Mogli bi kupiti mreže za komarce.
Kupili bi lokot za vrata da budu sigurniji.
Ili bi si samo mogli priuštiti šećer za čaj
koji bi mi ponudili kad bi im došla u goste
i zbog toga bi bili ponosni.
Bili su to divni detalji, čak i kad sam pričala s 20 stočara zaredom,
a nekih dana se i to događalo -
ti divni detalji o mijenjanju života
koji su njima bili važni.
To je bila još jedna stvar koja me dirnula.
Dojmilo me se što sam po prvi put vidjela,
i stvarno razumjela
kako, čak i da sam čarobnim štapićem mogla sve popraviti,
vjerojatno bih u puno stvari pogriješila.
Jer najbolji način na koji ljudi mogu izmijeniti svoje živote
je da imaju kontrolu i da rade onako kako misle da je najbolje za njih.
To me učinilo skromnijom.
Još se jedna zanimljiva stvar dogodila dok sam bila tamo.
Nikad me nitko nije tražio donaciju,
a tada sam razmišljala na taj način.
Postoji siromaštvo, daješ novac da pomogneš.
Nitko nije tražio da mu udijelim milostinju.
Štoviše, nitko nije želio da ih žalim.
Samo su željeli da mogu i dalje raditi ono što su već radili
i razvijati se na svojim sposobnostima.
Ono što sam čula, s vremena na vrijeme,
je da ljudi žele pozajmicu -
učinilo mi se da to zvuči razumno i stvarno uzbudljivo.
Usput, studirala sam filozofiju i poeziju,
tako da nisam razlikovala zaradu od prihoda kad sam otišla u Istočnu Afriku.
Samo mi se učinilo kako bi novac mogao djelovati.
U poslovne vode sam ušla
s tim malim injekcijama kapitala od 100 dolara.
Naučila sam o zaradi i prihodu, financijskim polugama, o raznim stvarima,
od seljaka, švelja, stočara.
Tako je ova ideja
da bi ove priče o poslovanju i nadi
mogla podijeliti s prijateljima i s obitelji
i kako bi na taj način mogli prikupiti dio novca koji im je bio potreban
da nastave sa svojim poslom kao kredit,
i to je bila ideja koja se pretvorila u Kivu.
Nekoliko mjeseci kasnije, vratila sam se u Ugandu
s digitalnim fotoaparatom i Web stranicom
koju smo postavili moj partner Matthew i ja
i slikali smo sedam mojih novih prijatelja,
objavili njihove priče o poduzetništvu na toj stranici,
zatrpavali emailovima prijatelje i rodbinu i govorili, "Mislimo da je ovo legalno.
Nije nam još odgovorila SEC o svim detaljima,
ali, da li biste vi htjeli sudjelovati u ovome,
i osigurati novac koji im treba?"
Novac je došao praktički preko noći.
Poslali smo ga u Ugandu.
I u sljedećih šest mjeseci dogodila se predivna stvar;
poduzetnici su primili novac,
bili su plaćeni i njihovo poslovanje je naraslo
i mogli su se uzdržavati
i promijeniti putanju svojih života.
U listopadu 2005.,
nakon što je prvih sedam kredita bilo otplaćeno,
Matt i ja smo skinuli oznaku "beta" sa stranice.
Rekli smo, "Naš je mali eksperiment uspio.
Idemo sad za ozbiljno." To je bio naš službeni početak.
I te prve godine, od listopada 2005. do 2006.,
Kiva je omogućila kredite u vrijednosti 500.000 dolara.
Druge godine, total je bio 15 milijuna.
Treće godine, ukupno je bilo oko 40.
Četvrte godine skoro 100.
A danas, nakon manje od pet godina,
Kiva je omogućila
više od 150 milijuna dolara, u komadićima od po 25 dolara,
od zajmodavaca i poduzetnika -
njih više od milijun, ukupno u 200 zemalja.
I tu je Kiva danas, da vas upoznamo sa sadašnjošću.
Ali, iako su ti brojevi i statistike
stvarno zabavne i zanimljive,
za mene, u Kivi su najvažnije priče.
Najvažnije je prepričavanje
priče siromašnih ljudi,
da damo sami sebi
priliku da se uključe
na dostojanstven način,
u partnerskoj vezi,
ne u tradicionalnom odnosu
između donatora i primatelja donacije
koji može ispasti neugodan.
Umjesto toga želimo odnos poštovanja
i nade
i optimizma
da zajedno možemo naprijed.
Ono što se ja nadam
je ne samo da novac nastavi teći kroz Kivu -
to je vrlo pozitivna i smislena stvar -
nego i da Kiva uspije zamutiti te granice, kao što sam rekla,
između tradicionalnih kategorija bogatstva i siromaštva
koje smo naučeni vidjeti u svijetu,
te lažne dihotomije između njih i nas, onih koji imaju i onih koji nemaju.
Nadam se da Kiva može zamutiti te granice.
Jer, kad se to dogodi,
mislim da možemo surađivati
na način koji je otvoreniji, pravedniji i kreativniji,
kako bismo mogli međusobno sudjelovati i pomagati jedni drugima.
Zamislite kako se osjećate
kad vidite nekog kako prosi na ulici
i upravo mu prilazite.
Zamislite kako se osjećate.
I zamislite razliku kad vidite nekog
tko ima priču o poduzetništvu i radu
i tko vam želi pričati o svom poslu.
Možda se smiješe, i žele vam ispričati što su napravili.
Zamislite da pričate s nekim
tko uzgaja stvari i čini da rastu,
netko tko koristi svoje talente
da učini nešto produktivno,
netko tko izgrađuje svoje poslovanje iz ničeg,
netko okružen obiljem,
ne oskudnošću,
onaj tko stvara obilje,
netko tko ima što za ponuditi,
a ne praznih ruku
tražeći da im nešto udijelite.
Zamislite da možete čuti priču koju niste očekivali
nekog tko se budi svaki dan
i radi vrlo, vrlo marljivo da poboljša svoj život.
Ove priče stvarno mogu promijeniti način na koji razmišljamo jedni o drugima.
I ako možemo katalizirati
zajednicu koja podržava ove pojedince
i sudjeluje u njihovim pričama
posuđujući malo novca,
mislim da možemo izmijeniti način na koji vjerujemo jedni drugima
i u potencijal drugih.
Za mene, Kiva je tek početak.
I kako gledam naprijed u ono što dolazi,
pomoglo mi je prisjetiti se što sam dosad naučila.
Prvo, kao što sam i bila spomenula, poduzetništvo mi je bila nova ideja.
Kivini zajmoprimci su me kroz sve ove godine
naučili što je poduzetništvo.
I mislim da je, u svojoj srži, to odluka da želiš bolji život.
Vidiš priliku
i odlučiš da ćeš je pokušati iskoristiti.
Ukratko, to je odluka da sutra može biti bolje od danas
i ispunjenje tog cilja.
Drugo, naučila sam kako su krediti zanimljivo sredstvo spajanja.
Oni nisu donacije.
Da, možda vam se ne čini bitno različitim.
Ali u stvari, kad nekome date nešto
i oni kažu "Hvala", i kasnije vam jave kako je to prošlo,
to je jedna stvar.
Kad im posudite novac, i oni ga s vremenom polako vraćaju,
imate izliku za održavanje trajnog dijaloga.
Ova kontinuirana pažnja, ova neprestana pažnja,
je stvarno bitna
za izgradnju različitih odnosa među nama.
I treće, prema onom što su mi rekli poduzetnici koje sam upoznala,
ako je sve drugo isto,
ako je izbor da vam netko samo da novac,
ili da dobijete i novac i podršku i poticaj
globalne zajednice,
ljudi odabiru zajednicu plus novac.
To je puno smislenija kombinacija, snažnija kombinacija.
Ako imate to na umu, taj događaj
je vodio do stvari na kojima sada radim.
Sada vidim poduzetnike svugdje, sada kada sam u tome.
I jedna od stvari koje sam vidjela
je da već postoji puno podupirućih zajednica na svijetu.
Društvene mreže
su fantastične, i čine da podupiruće zajednice oko nas
brzo rastu.
I tako, dok sam razmišljala o tome
pitala sam se: kako da uključimo ove podupiruće zajednice
da kataliziraju još više poduzetničkih ideja
i da kataliziraju sve nas
da postignemo bolje sutra?
Istraživala sam što se događa u Sjedinjenim Državama
i par zanimljivih stvari se pojavilo.
Naravno, kao što smo mogli i očekivati,
puno malih poduzeća u SAD-u i po cijelom svijetu
još uvijek trebaju novac za rast i ispunjenje svojih ciljeva,
ili bi im mogao zatrebati novac u teškim vremenima.
Uvijek postoji potreba za resursima blizu nas.
Ali, ispostavilo se
da ti resursi obično ne dolaze iz mjesta koje bi mogli očekivati -
banaka, poduzetničkih kapitalista,
drugih organizacija i potpornih struktura -
obično dolaze od prijatelja i obitelji.
Prema nekim statističkim podacima, više od 85 posto sredstava za mala poduzeća
dolazi od prijatelja i obitelji.
Oko 130 milijardi dolara godišnje.
To je puno.
Treće, kad ljudi prikupljaju novac od obitelji i prijatelja
bude im neugodno, ne znaju točno što tražiti,
kako tražiti, što obećati zauzvrat,
iako imaju najbolju namjeru
i žele zahvaliti ljudima koji ih podupiru.
Kako bi iskoristili moć ovih podupirućih zajednica na nov način
i dozvolili poduzetnicima da odlučuju za sebe
točno kako ta financijska razmjena treba izgledati,
kako će odgovarati njima i ljudima oko njih,
baš ovaj tjedan,
potiho pokrećemo Profounder,
platformu za financiranje malih poduzeća kako bi prikupili potrebna sredstva
kroz investicije svojih obitelji i prijatelja.
To su investicije, ne donacije ili pozajmice,
investicije koje imaju dinamičan povrat.
Sudjelovanje u ovim pričama
ima svoje uspone i padove.
Ukratko, to je alat tipa uradi-sam
da male firme prikupe potreban kapital.
Možete otići na stranicu, stvoriti profil,
stvoriti uvijete investiranja na jednostavan način.
Napravili smo to jako jednostavno za mene
kao i za sve koji žele koristiti stranicu.
Omogućavamo poduzetnicima da podijele dio svojih prihoda.
Mogu prikupiti do milijun dolara
od neograničenog broja nestručnih, nesofisticiranih investitora -
običnih ljudi -
i onda dijele te povrate s njima kroz vrijeme -
po dogovorenim uvjetima.
Kako investitori odluče sudjelovati,
ovisno o tim uvjetima,
nagrade mogu podignuti kao gotovinu
ili mogu unaprijed odlučiti
da te povrate predaju neprofitnoj organizaciji.
Tako da mogu biti investitor za novac ili za dobru stvar.
Nadam se da ovakav alat može pokazati svakome s idejom
put kako postići ono što žele
i skupiti oko sebe ljude koji su već tu,
ljude koji ih najbolje znaju
i koji ih vole i žele ih poduprijeti,
skupiti ih i ostvariti to.
Na tome sad radim.
I za kraj, želim samo reći da pogledate ove alate.
Trenutno, Profounder je na samom početku
i jasno mi je kako je to samo sredstvo, samo alat.
Ono što želimo je da ljudima bude stalo da ga koriste,
kao što im je bilo dovoljno stalo da koriste Kivu
i da stvore te veze.
Ali, dobra vijest je da ne mislim da vam trebam reći da vam bude stalo.
Neću ni pokušati.
Ne mislim, iako to često čujemo
poslušajte etičke i moralne razloge,
religiozne razloge,
"Evo zašto će vas briga i davanje učiniti sretnima."
Ne mislim da vas treba uvjeriti u to. Mislim da znamo.
Štoviše, mislim da to toliko znamo,
to nam je toliko stvarno
da nam je toliko duboko stalo,
da nas, u stvari, to sprječava
što smo uplašeni da pokušamo i zabrljamo,
jer nam je toliko stalo da pomognemo jedni drugima
i budemo smisleni jedni drugima u životu.
Ono što mislim da mogu napraviti danas,
najbolje što vam mogu dati -
je moja priča, to je najviše što mogu.
I mislim da nas mogu podsjetiti da nam je stalo.
Ali mislim da to već znamo.
I znamo kako je ljubav dovoljno otporna
da krenemo i pokušamo.
Samo trenutak.
(Pljesak)
Hvala.
(Pljesak)
Hvala.
(Pljesak)
Za mene, najbolje način da budem inspirirana da pokušam
je stati i poslušati
nečiju priču.
I zahvalna sam što sam mogla to učiniti na TED-u.
Zahvalna sam što, kad god to napravim,
uvijek sam nadahnuta,
nadahnuta sam osobom koju slušam.
I vjerujem sve više svaki put kad slušam
u potencijal te osobe da učini velike stvari u svijetu
i u moj potencijal da možda pomognem.
I to -
zaboravite na alate, preslagivanje resursa -
to je lako.
Vjerovanje u druge,
doista biti siguran kad je situacija teška
da svatko od nas može učiniti divne stvari na svijetu,
to može naše priče pretvoriti u ljubavne priče
i našu zajedničku priču
u jednu koja trajno produljuje nadu
da dobre stvari čekaju sve nas.
Ova vjera jednih u druge,
znajući bez sumnje
i to prakticirajući svaki dan u svemu što radite,
to je ono što mislim da će promijeniti svijet i učiniti da sutra bude bolje nego danas.
Hvala.
(Pljesak)