לסיפורים שאנו מספרים זה על זה
יש חשיבות רבה.
לסיפורים שאנו מספרים לעצמנו על חיינו יש חשיבות.
וחשוב מכל,
הדרך בה אנו משתתפים זה בסיפורו של זה
היא בעלת חשיבות עליונה.
כשהייתי בת שש
שמעתי לראשונה סיפורים על העניים.
לא שמעתי את הסיפורים מהעניים עצמם,
שמעתי אותם מהמורה בבית הספר של יום ראשון,
ומישו, באמצעות המורה שלי.
אני זוכרת שלמדתי שהאנשים העניים
זקוקים למשהו חומרי --
אוכל, ביגוד, מחסה -- שחסר להם.
ויחד עם זאת למדתי
שזהו תפקידנו -- היינו ילדים בני חמש ושש --
שזהו תפקידנו, מסתבר, לעזור.
זה מה שישו ביקש מאיתנו:
"אומר אני לכם: מה שעשיתם לאחד מאחי הקטנים האלה, לי עשיתם."
התלהבתי מאוד מהרעיון.
השתוקקתי להביא תועלת לעולם.
אני חושבת שזו תחושה משותפת לכולנו.
ובנוסף, היה מעניין לשמוע שאלוהים זקוק לעזרה.
זה היה חדש עבורי,
והרגשתי שחשוב מאד לקחת חלק בעניין.
אבל מהר מאוד למדתי
שישו גם אמר, ואני לא מצטטת במדוייק,
שהעניים תמיד יהיו איתנו.
הייתי מתוסכלת ומבולבלת.
הרגשתי שקיבלתי שיעורי בית
שדווקא התלהבתי לעשות
אבל שאין סיכוי להצליח לעשות אותם כמו שצריך.
הייתי מבולבלת, קצת מתוסכלת וכעסתי.
חשבתי שאולי לא הבנתי משהו.
והייתי חסרת אונים.
והתחלתי לחשוש
מקבוצת האנשים הזו
ולחוש תחושות שליליות כלפי קבוצת אנשים שלמה.
דמיינתי לי שורה ארוכה של אנשים
שלעולם לא תסתיים, שלעולם תישאר איתנו.
הם תמיד יבקשו ממני עזרה וחפצים.
שמחתי לעשות זאת
אבל לא ידעתי איך זה אמור להתנהל.
ולא ידעתי מה יקרה כשיגמרו לי הדברים שאוכל לתת.
במיוחד, אם הבעיה עומדת להישאר לנצח.
ובשנים הבאות,
הסיפורים ששמעתי אודות העניים
לא היו יותר חיוביים.
לעיתים קרובות ראיתי תמונות
של עצב וסבל.
שמעתי על דברים שהשתבשו בחייהם של העניים.
שמעתי על מחלות. שמעתי על מלחמות.
תמיד היה נראה שקיים קשר בין הדברים.
ובאופן כללי,
קיבלתי את הרושם
שחייהם של העניים בעולם
כרוכים בסבל ועצבות,
חורבן וחוסר תקווה.
ובסופו של דבר, פיתחתי תגובה די צפוייה
שרבים מאיתנו מפתחים.
כששמעתי עליהם - התחלתי להרגיש רע.
התחלתי להרגיש רגשות אשם על העושר היחסי שלי,
על שלא עשיתי יותר כדי לשפר את מצבם.
והתחלתי גם להרגיש בושה.
וכך, באופן טבעי,
התחלתי להתרחק.
הפסקתי לעקוב מקרוב אחר הסיפורים שלהם
כפי שנהגתי לעשות בעבר.
הפסקתי לצפות לשיפור במצב.
עדיין נתתי. כלפי חוץ נראה שאני עדיין מעורבת.
נתתי מהזמן ומהכסף שלי.
נתתי כשפתרונות הועמדו למכירה.
מחירה של כוס קפה יוכל להציל חיי ילד. כן, בטח.
איך אפשר בכלל להתווכח עם זה?
נתתי כשהייתי מודאגת, כשהיה קשה להתעלם,
ונתתי, באופן כללי, כשהצטברו מספיק רגשות שליליים.
נתתי כדי להקל על הסבל שלי
ולא של האחרים.
זהו המקום ממנו נתתי.
לא ממקום אמיתי של תקווה
והתרגשות ורצון לעזור ונדיבות.
זה הפך לעיסקת חבילה,
סחר חליפין.
אני רכשתי משהו.
קניתי את הזכות לחיות את חיי היומיום שלי
ולא להיות מוטרדת מהחדשות הרעות האלה.
צורת ההתמודדות שלנו עלולה,
דבר ראשון,
ליטול את הממשות של האנשים האלה אי שם בעולם.
ובנוסף, היא עלולה להפוך לסחר חליפין,
דבר מפחיד למדי.
וכך, אני, כמו רבים אחרים,
קונים את הריחוק שלנו.
אנחנו קונים את הזכות שלנו לחיות את חיי היומיום.
וסחר החליפין הזה מונע מאיתנו את מה שאנחנו הכי רוצים.
הוא עלול להיות למכשול לשאיפה שלנו
להיות משמעותיים ולהביא תועלת אמיתית לאנשים אחרים
ובמילה אחת - לאהוב.
לשמחתי הרבה, לפני מספר שנים חל אצלי שינוי
לאחר ששמעתי הרצאה של ד"ר מוחמד יונוס.
קרוב לודאי שרבים כאן מכירים אותו.
אבל תקציר
למי שלא שמע אותו -
ד"ר יונוס זכה בפרס נובל לשלום לפני מספר שנים
עבור עבודתו החלוצית במיקרו-מימון.
ההרצאה ששמעתי נערכה 3 שנים קודם לכן.
מיקרו-מימון -- אם לא שמעתם על כך --
הינו אספקה של שירותי בנקאות לעניים.
חישבו על כל השירותים שהבנק מספק לכם
ודמיינו את אותם מוצרים ושירותים
מותאמים לצרכים של אנשים שחיים על כמה דולרים ליום.
ד"ר יונוס שיתף אותנו בסיפורו,
נתן הסברים,
וסיפר על בנק גראמין, הבנק שהקים.
הוא דיבר גם על מיקרו-הלוואות -
אלו הן הלוואות קטנטנות
שיכולות לסייע למישהו להתחיל עסק או לפתח אותו.
כששמעתי את ההרצאה שלו, התרגשתי מכמה סיבות.
בראש ובראשונה, הכרתי שיטה חדשה לשינוי עולמי,
שיטה שפתחה בפני
דרך אפשרית לתקשורת הדדית,
דרך אפשרית לתת ולחלק משאבים
בדרך שלא נראתה מוזרה ולא גרמה לי להרגיש רע.
זה היה מרגש.
וחשוב מכך, הסיפורים שלו על העניים
היו שונים מכל הסיפורים ששמעתי לפני כן.
למעשה, את העוני הוא הזכיר רק בהערת שוליים.
הוא דיבר על יזמים חזקים, חכמים
וחרוצים שקמו כל בוקר
וחיפשו דרכים לשפר את חייהם וחיי המשפחות שלהם.
וכדי לעשות זאת מהר יותר וטוב יותר
הם היו זקוקים להון קטן.
זו היתה תובנה מדהימה עבורי.
זה נגע כל כך לליבי.
קשה לתאר כמה התרגשתי.
זה כל כך נגע לליבי שהתפטרתי כעבור כמה שבועות
ועברתי למזרח אפריקה
כדי לראות בעצמי במה מדובר.
לראשונה מזה זמן רב
רציתי לפגוש את האנשים, רציתי לפגוש את היזמים
ולראות בעצמי איך החיים שלהם נראים.
שהיתי 3 חודשים בקניה, אוגנדה וטנזניה.
ראיינתי יזמים שקיבלו 100 דולר
כדי להתחיל עסק או לפתח אותו.
למעשה, התקשורת ההדדית
איפשרה לי, לראשונה, להתחבר
עם אנשים מהקבוצה האמורפית
שהיתה אמורה להיות מרוחקת ביותר.
התחלתי לרכוש חברים ולהכיר את סיפוריהם האישיים.
ושוב ושוב,
כשראיינתי אותם וכשחייתי ביניהם,
שמעתי סיפורים על חיים שהשתנו,
שינויים קטנים ומדהימים.
שמעתי סיפורים של רועי צאן
שהשתמשו בכסף כדי לקנות עוד כמה עיזים.
בעקבות כך, העסק שלהם משנה את מסלולו.
הם מרוויחים קצת יותר כסף.
רמת החיים שלהם
משתפרת.
החיים שלהם יכולים להשתנות בדרכים רבות.
אולי הם מתחילים לשלוח את הילדים לבית הספר.
אולי הם רוכשים רשתות נגד יתושים.
אולי הם מתקינים מנעול על הדלת ומשפרים את בטחונם.
ואולי הם רק מוסיפים סוכר לתה
שהם מגישים לי כשאני מתארחת אצלם
וחשים גאווה על כך.
פרטים יפהפיים. גם אם דיברתי עם 20 רועי צאן ברצף,
כמו שקרה לפעמים,
פרטים יפהפיים של שינויי חיים
משמועתיים עבורם.
דבר נוסף נגע לליבי.
חשתי ענווה כשקלטתי בפעם הראשונה,
הבנתי באמת,
שגם אם הייתי יכולה לתקן הכל בעזרת מקל קסמים,
הייתי גורמת לנזק רב.
תהליך השינוי צריך להיות בשליטת האנשים
ובדרכים שהם מאמינים שהן הטובות ביותר עבורם.
ההבנה הזאת העמידה אותי במקום.
דבר מעניין נוסף התרחש כשהייתי שם.
לא ביקשו ממני תרומות.
וזאת היתה צורת המחשבה שלי,
"אם יש עוני - נותנים כסף לסיוע."
אבל אף אחד לא ביקש ממני תרומה.
הם לא רצו שאני ארחם עליהם.
הם רק רצו אפשרות לעשות יותר ממה שהם כבר עשו
ולבנות את היכולות שלהם.
מה שכן שמעתי, מדי פעם,
הם אנשים שביקשו הלוואות --
חשבתי שזה מאוד הגיוני ומאוד מרגש.
ודרך אגב, המקצועות הראשיים שלמדתי היו פילוסופיה ושירה,
וכך, כשנסעתי למזרח אפריקה לא ידעתי מה ההבדל בין רווח לבין הכנסה.
היה לי רושם כללי שהכסף עובד.
למדתי מבוא לעסקים
בהזרקות ההון הקטנות האלה של ה-100$.
למדתי על רווח והכנסה ועל מינוף
מאיכרים, מתופרות, מרועי צאן.
המחשבה שאוכל לחלוק
את הסיפורים החדשים של עסקים ותקווה
עם חברי ומשפחתי,
וכך אולי גם לגייס הלוואות
כדי שיוכלו להמשיך לפתח את העסקים שלהם,
המחשבה הקטנה הזו הפכה לקיווה.
כעבור מספר חודשים, חזרתי לאוגנדה
עם מצלמה דיגיטלית ואתר אינטרנט בסיסי
שהקמתי ביחד עם השותף שלי, מתיו,
וצילמתי שבעה מחברי החדשים,
ותיארתי את הסיפורים שלהם, סיפורי היזמות, באתר האינטרנט.
הצפתי חברים ומשפחה במסר, "אנחנו חושבים שזה חוקי.
עוד לא קיבלנו תשובה מ-SEC,
אבל האם הייתם רוצים להיות שותפים?
האם הייתם רוצים לספק את הכסף לו הם זקוקים?"
כספים הגיעו בן לילה.
שלחנו אותם לאוגנדה.
בששת החודשים הבאים, התרחש דבר יפהפה.
היזמים קיבלו את הכסף,
העסקים שלהם התרחבו,
והם היו יכולים לפרנס את עצמם
ולשנות את מסלול חייהם.
באוקטובר 2005,
לאחר ששבע ההלוואות הראשונות הוחזרו,
מת ואני הורדנו את ה"ביתא" מהאתר שלנו.
אמרנו, "הניסוי הקטן שלנו נחל הצלחה.
בואו ניגש לדבר האמיתי." זו היתה ההשקה הרשמית שלנו.
בשנה הראשונה, אוקטובר 2005 עד 2006,
קיווה העניק הלוואות בגובה 500,000$.
בשנה השניה הסכום גדל ל-15 מיליון.
בשנה השלישית, הגענו לכ-40 מיליון.
בשנה הרביעית, כמעט הגענו ל-100 מיליון.
והיום, לאחר פחות מ-5 שנים,
קיווה גייס
יותר מ-150 מיליון דולר, במנות קטנות של 25 דולר,
ממלווים ויזמים --
יותר ממיליון איש ב-200 מדינות.
זהו המקום בו קיווה נמצא היום.
וגם אם המספרים והסטטיסטיקות האלו
רבי עניין ומרתקים,
עבורי, קיווה הוא אודות סיפורים.
הוא אודות סיפורם מחדש
של סיפוריהם של העניים,
הוא אודות הענקת הזדמנויות
לעצמנו להיות שותפים
באופן שנותן תוקף לכבוד שלהם,
נותן תוקף ליחסי שותפות
ולא ליחסים המוזרים המסורתיים
של תורם - מוטב
שעלולים להיווצר.
יחסים שיכולים לעודד כבוד
ותקווה
ואופטימיות
שביחד נוכל להתקדם.
אני מקווה
שבנוסף להמשך הזרימה של הכסף באמצעות קיווה --
דבר חיובי ומשמעותי לכשעצמו --
אבל אני מקווה שקיווה יוכל לטשטש את הקווים
בין הקטגוריות המסורתיות של עשירים ועניים
שלימדו אותנו לראות בעולם,
החלוקה השגויה בין אנחנו והם, בין אלו שיש להם ואלו שלא.
אני מקווה שקיווה יוכל לטשטש את הקווים האלה.
מכיוון שלאחר מכן
נוכל, לדעתי, לתקשר
באופן פתוח יותר, נכון יותר ויצירתי יותר
כשנרצה להיות מעורבים ולהגיש עזרה.
דמיינו את התחושות שלכם
כשאתם רואים מקבץ נדבות ברחוב
ואתם עומדים לגשת אליו.
דמיינו את התחושות שלכם.
ואז דמיינו את השוני בתחושותיכם
כשאתם עומדים לפגוש אדם עם סיפור של יזמות ועבודה קשה
שרוצה לספר לכם על העסק שלו.
אולי הוא מחייך אליכם ורוצה לספר לכם על עצמו.
דמיינו שאתם משוחחים עם אדם
שמגדל דברים וגורם להם לפרוח,
אדם שמנצל את כישרונותיו
כדי לייצר,
אדם שבנה את העסק שלו מאפס,
אדם שמוקף בשפע
ולא במחסור,
אדם שלמעשה יוצר שפע,
אדם שידיו מלאות בדברים שביכולתו להציע
שידיו אינן ריקות,
והוא מבקש ממכם משהו.
דמיינו שאתם שומעים סיפור מפתיע
על אדם שקם כל בוקר
ועובד קשה מאוד כדי לשפר את חייו.
סיפורים אלה יכולים לשנות את דרך המחשבה שלנו.
ואם נוכל לעודד הקמת
קהילה תומכת שתגיע לאנשים האלה
ותשתתף בסיפורים שלהם
באמצעות הלוואות קטנות,
נוכל לשנות את הדרך בה אנו מאמינים זה בזה
ובפוטנציאל איש של רעהו.
עבורי, קיווה הוא רק ההתחלה.
וכשאני מצפה לשלבים הבאים,
אני מהרהרת על הדברים שלמדתי עד עתה.
ראשית, כפי שהזכרתי - רעיון היזמות היה חדש עבורי.
הלווים של קיווה, אותם ראיינתי ולמדתי להכיר במשך השנים האחרונות,
לימדו אותי יזמות מהי.
בבסיסו של דבר, מדובר לדעתי, בהחלטה שברצונכם לשפר את חייכם.
אתם רואים הזדמנות,
ומחליטים מה לעשות כדי לנסות לנצל אותה.
ובקצרה, זהו יישומה של ההחלטה
שהמחר יכול להיות טוב יותר מהיום.
שנית, למדתי שהלוואות הן כלי מאוד מעניין לחיבוריות.
הן שונות מתרומות.
אולי הן נראות די דומות.
אבל, למעשה, כשנותנים תרומה
והמקבל אומר "תודה," ומעדכן אותך בהתפתחויות -
זה דבר אחד.
אבל, שכשמלווים כסף, והמקבל מחזיר אותו לאט לאט במשך הזמן,
יש תירוץ לדיאלוג מתמשך.
תשומת הלב המתמשכת הזו
חשובה ביותר
לבניית סוגים שונים של מערכות יחסים בינינו.
ושלישית, לדברי היזמים שהכרתי,
אם כל שאר התנאים שווים,
בהנתן בחירה בין קבלת כסף
לקבלת כסף בתוספת תמיכה ועידוד
של קהילה גלובלית,
הם יבחרו בקהילה בתוספת הכסף.
זהו צירוף בעל משמעות גדולה יותר, צירוף בעל עוצמה רבה יותר.
המחשבות והמאורעות האלה
הובילו לנושאים עליהם אני עובדת עכשיו.
כעת, כשאני מכוונת לכך, אני רואה יזמים בכל מקום.
הבחנתי שכבר קיימות בכל העולם
קהילות תומכות.
רשתות חברתיות
מאפשרות גידול מדהים במספר האנשים
השותפים לקהילות התמיכה שלנו.
ובזמן שחשבתי על כך
תהיתי: איך נוכל לגייס את קהילות התמיכה האלה
כדי לעודד יותר רעיונות יזמות
וכדי לעודד את כולנו
להפוך את המחר לטוב יותר מהיום?
כשחקרתי מה קורה בארה"ב,
הגעתי לכמה תובנות קטנות אך מעניינות.
הראשונה היא כמובן, כפי שכולנו היינו מצפים -
עסקים קטנים רבים בארה"ב ובכל רחבי העולם
עדיין זקוקים לכסף בשביל לצמוח ולהתפתח,
או כדי לעבור חודש קשה.
תמיד קיים צורך במשאבים קרובים.
גיליתי דבר נוסף -
המשאבים האלה בד"כ לא מגיעים מהמקומות הצפויים --
בנקים, השקעות הון סיכון
או ארגוני תמיכה --
הם מגיעים מחברים ומשפחה.
85 אחוזים ומעלה של ההשקעות בעסקים קטנים
מגיעים מחברים ומשפחה.
סך של 130 מיליארד דולרים לשנה.
סכום עצום.
דבר שלישי, כשאנשים מבצעים את תהליך גיוס הכספים מחבריהם וממשפחתם,
הם לא יודעים בדיוק מה לבקש,
איך לבקש ומה להבטיח בתמורה,
למרות שכוונותיהם טובות
והם אסירי תודה לתומכים בהם.
ניתן לרתום את הכוח של קהילות התמיכה בדרך חדשה
ולאפשר ליזמים להחליט בעצמם
כיצד בדיוק יראו החילופין הכספיים,
ומה בדיוק מתאים להם ולאנשים סביבם.
למעשה, השבוע מתקיימת
השקה שקטה של Profounder -
פלטפורמה למימון עסקים קטנים
באמצעות השקעות של חברים ומשפחה.
ומדובר בהשקעות. לא בתרומות או בהלוואות
אלא בהשקעות עם החזרים דינאמיים.
מיפוי השותפות בסיפור הזה
זורם בגלים שעולים ויורדים.
זהו כלי של עשה זאת בעצמך
שמשמש עסקים קטנים לגיוס כספים.
הם נכנסים לאתר, יוצרים פרופיל,
יוצרים תנאי השקעה בדרך קלה ביותר.
זה באמת פשוט מאוד עבורי
ועבור כל אדם אחר שיעשה שימוש באתר.
אנחנו מאפשרים ליזמים לחלק אחוז מההכנסות שלהם.
הם יכולים לגייס עד מיליון דולרים
ממספר בלתי מוגבל של משקיעים בלתי מוסמכים, בלתי מתוחכמים --
אנשים פשוטים, לא עלינו --
והם מחלקים את התמורות במשך הזמן
בתנאים שהם הציבו.
כשמשקיעים בוחרים להיות מעורבים
בהתבסס על התנאים האלה,
הם יכולים לקבל את ההחזרים במזומן,
או להחליט מראש
להעביר את ההחזרים לארגון שלא למטרות רווח.
וכך הם יכולים להשקיע בכסף או במטרה.
אני מקווה שהכלי הזה יסלול בפני כל מי שיש לו רעיון
את הדרך להגשים את הרעיון
ולאסוף את האנשים שכבר נמצאים סביבו,
האנשים המקורבים אליו ביותר
שאוהבים אותו ורוצים לתמוך בו,
כדי להגשים את הרעיון.
בכך אני עוסקת כעת.
ולסיום, ברצוני לומר שאלו רק כלים.
Profounder נמצא כרגע בתחילת דרכו
ומאוד ברור לי שזהו רק כלי.
אנו זקוקים לאנשים עם אכפתיות שיעשו בו שימוש,
כמו שאנשים אכפתיים עשו שימוש בקיווה
ויצרו דרכו קשרים.
החדשות הטובות הן שאני לא חושבת שצריך לשכנע אתכם להיות אכפתיים.
אני גם לא עומדת לנסות.
למרות שלעיתים קרובות אנחנו שומעים
סיבות אתניות ומוסריות,
סיבות דתיות
"אלו הסיבות לכך שאכפתיות ועזרה לזולת יגרמו לכם אושר."
אני לא חושבת שצריך לשכנע אותנו בכך. אנחנו יודעים.
למעשה, אנחנו יודעים כל כך הרבה,
וזוהי המציאות,
כל כך אכפת לנו
שלמעשה, מה שעוצר בעדנו
הוא הפחד לנסות ולהכשל.
מכיוון שאנחנו כל כך רוצים לעזור לזולת
ולהיות משמעותיים עבור אנשים אחרים.
היום אני יכולה,
הדבר הטוב ביותר שביכולתי לתת לכם --
נתתי לכם את הסיפור שלי. זהו הטוב ביותר שביכולתי לעשות.
אני יכולה להזכיר לנו שאכפת לנו.
ואני חושבת שכולנו כבר יודעים זאת.
ואני חושבת שכולנו יודעים שהאהבה גמישה מספיק
כדי לאפשר לנו לצאת ולנסות.
רק שניה.
[מחיאות כפיים]
תודה.
[מחיאות כפיים]
תודה.
[מחיאות כפיים]
הדרך הטובה ביותר עבורי לקבל השראה לנסות
היא לעצור ולהקשיב
לסיפור של אדם אחר.
אני מודה ל-TED על האפשרות לעשות זאת כאן.
אני מודה שבכל פעם שאני עושה זאת
אני מקבלת השראה,
אני מקבלת השראה מהאדם לו אני מקשיבה.
וככל שאני מקשיבה, אני מאמינה יותר ויותר
בפוטנציאל של האדם הזה לעשות דברים נפלאים בעולם
ובפוטנציאל שלי לסייע לו.
וזה --
תשכחו את הכלים, תשכחו את הנעת המשאבים --
זה החלק הקל.
לתת אמון זה בזה,
להיות בטוחים שבהגיע רגע המבחן
כל אחד מאיתנו יכול לעשות דברים מדהימים בעולם.
דבר זה יהפוך את הסיפורים שלנו לסיפורים של אהבה
ואת הסיפור המשותף שלנו
לסיפור שמפיח תקווה
ודברים טובים עבור כולנו.
וכך, האמונה שלנו בזולת,
האמונה המוחלטת,
והיישום היומיומי בכל מעשיכם
ישנו, לדעתי, את העולם ויהפכו את העתיד לטוב יותר מהיום.
תודה לכם.
[מחיאות כפיים]