Les històries que expliquem dels altres
importen molt.
Les històries que expliquem sobre les nostres pròpies vides importen.
I sobretot,
penso que la manera en què participem en les històries dels altres
és de gran importància.
Jo tenia sis anys
quan vaig sentir per primer cop històries sobre els pobres.
Bé, no les sentia dels mateixos pobres,
les sentia de la meva professora de catequesi
i de Jesús, a través de la meva professora de catequesi.
Recordo que vaig aprendre que la gent pobre
necessitava coses materials --
menjar, roba, refugi -- que no tenien.
I també em van ensenyar, juntament amb això,
que era el meu deure -- en una classe plena de nens de cinc i sis anys --
era el nostre deure, segons sembla, ajudar.
Això és el que Jesús ens demanava.
I ell va dir, "El que feu pel més humil de tots, ho feu per mi."
Bé, jo estava bastant mentalitzada.
Estava ansiosa per ser útil pel món.
Crec que tots tenim aquest sentiment.
I a més, resultava bastant interessant que Déu necessités ajuda.
Per a mí era una novetat,
i semblava que era una cosa molt important en què participar.
Però poc després vaig aprendre
que Jesús també va dir, i parafrasejo,
que els pobres sempre serien amb nosaltres.
Això em va frustrar i confondre.
Em vaig sentir com si m'acabessin de posar uns deures
que havia de fer, i estava emocionada per fer,
però que fes el que fes, fracassaria.
Així que em vaig sentir confusa, una mica frustrada i enfadada,
com si hagués malentès alguna cosa.
I em vaig sentir aclaparada.
I per primer cop,
vaig començar a tenir por d'aquest grup de persones
i a sentir emocions negatives envers tot un grup de gent.
M'imaginava com una llarga fila d'individus
que mai no marxarien, que sempre serien amb nosaltres.
Sempre em demanarien que els ajudés i els donés coses,
la qual cosa m'entusiasmava,
però no sabia com resultaria.
I no sabia què passaria quan em quedés sense coses per donar,
especialment si el problema no desapareixeria mai.
Durant els anys següents,
la resta d'històries que vaig sentir dels pobres
no van ser més positives.
Per exemple, vaig veure fotos i imatges
sovint de tristesa i patiment.
Sentia parlar de coses que no anaven bé en les vides dels pobres.
Sentia parlar de malalties. Sentia parlar de guerra.
Semblaven estar sempre vinculades.
I en general,
vaig arribar a aquest tipus d'idea
de que els pobres del món vivien vides
que portaven implícites patiment i tristesa,
devastació, desesperança.
I amb el pas del temps, vaig desenvolupar quelcom que crec que tots sentim,
aquesta reacció previsible,
de començar a sentir-me malament cada cop que sentia parlar d'ells.
Vaig començar a sentir-me culpable pel meu relatiu benestar,
perquè no estaba fent més per a millorar les coses.
I fins i tot me'n avergonyia.
I aleshores, naturalment,
vaig començar a distanciar-me'n.
Vaig deixar d'escoltar les seves històries
tant atentament com abans.
I vaig deixar d'esperar que les coses canviessin realment.
Però vaig seguir donant. Des de fora semblava que seguia bastant involucrada.
Donava del meu temps i els meus diners.
Donava quan les solucions estaven a la venda.
El que costa un cafè pot salvar la vida d'un nen.
En fi, qui pot discutir això?
Donava quan estava acorralada, quan era difícil d'evitar,
i donava, generalment, quan les emocions negatives s'acumulaven tant
que ho feia per alleujar el meu propi sofriment,
no el dels altres.
Francament, és des d'allà que donava,
no des d'un indret genuí d'esperança,
emoció per donar i generositat.
Es va convertir en una transacció per a mí,
una espècie d'intercanvi.
Estava adquirint quelcom.
Comprava el meu dret de seguir amb el meu dia
sense necessitat de ser molestada per aquestes notícies dolentes.
I crec que la forma en què portem això a vegades
pot, per a començar,
deshumanitzar un grup de persones, individus que viuen allà fora, al món.
I també es pot transformar en una mercaderia,
la qual cosa fa molta por.
Així que fent això, tal i com fem molts de nosaltres,
comprava la meva distància, com qui diu,
comprava el dret a seguir amb el meu dia.
Penso que aquest intercanvi pot interferir en allò que més volem.
Pot interferir en el nostre desig
de ser realment significatius i útils per a la vida d'una altra persona
i, en una paraula, d'estimar.
Afortunadament, fa uns anys, les coses van canviar per a mí
perque vaig sentir parlar aquest senyor, el Dr. Muhammad Yunus.
Sé que molts dels que sou aquí sabreu exactament qui és,
però per donar-ne la versió abreujada
per aquells que no l'hagin sentit parlar,
el Dr. Yunus va guanyar el Premi Nobel de la Pau fa uns anys
pel seu pioner treball en microfinances modernes.
Quan el vaig sentir parlar, va ser tres anys abans d'això.
Bàsicament, en les microfinances -- per si això és nou per a vosaltres --
hi heu de pensar com a serveis financers pels pobres.
Penseu en tot el que es pot obtenir d'un banc
i imagineu aquests productes i serveis
adaptats a les necessitats d'algú que viu amb un grapat de dòlars al dia.
El Dr. Yunus va compartir la seva història,
explicant què era tot això,
i què havia fet amb el seu Grameen Bank.
També va parlar, en particular, dels microcrèdits,
que són petits préstecs
que podrien ajudar algú a iniciar o fer créixer un negoci.
Bé, quan el vaig sentir parlar, va ser fascinant per moltes raons.
La primera i més important, és que vaig saber del seu mètode de canvi al món
que, per una vegada, em va mostrar, potser,
una via per interactuar amb algú
i donar, compartir un recurs d'una manera que no es feia estranya
i no em feia sentir malament.
Allò va ser emocionant.
Però, el que és encara més important, ell explicava històries dels pobres
diferents de les que havia sentit mai.
En realitat, el fet que aquells individus de qui parlava eren pobres era com una nota al marge.
Ell parlava d'emprenedors forts, intel·ligents i
treballadors que es llevaven cada dia
i feien coses per a millorar les seves vides i les de les seves famílies.
Tot el que necessitaven per fer-ho més ràpidament i millor
era una mica de capital.
Per a mí va ser una revelació meravellosa.
I, de fet, em va commoure tan profundament,
se'm fa difícil expressar fins a quin punt em va afectar,
però em va xocar tant que poques setmanes més tard vaig deixar la feina,
i vaig viatjar a l'est de l'Àfrica
a intentar esbrinar per mí mateixa de què anava tot allò.
Per primera vegada, en realitat, en molt de temps
volia conèixer aquells individus, volia conèixer aquells emprenedors,
i veure per mí mateixa com eren les seves vides realment.
Així que vaig passar tres mesos a Kènia, Uganda i Tanzània
entrevistant-me amb emprenedors que havien rebut 75 euros
per a engegar o engrandir un negoci.
I de fet, a través d'aquelles interaccions,
per primera vegada, vaig començar a fer-me amiga
d'algunes d'aquelles persones d'aquell grup tan abstracte
que suposadament estava tant lluny.
Vaig començar a fer-m'hi amiga i a conèixer les seves històries personals.
I una vegada i una altra,
mentre els entrevistava i passava els meus dies amb ells,
vaig sentir històries de vides canviades
i sorprenents petits detalls de canvi.
Vaig sentir parlar de pastors de cabres
que havien emprat els diners que havien rebut en comprar algunes cabres més.
La trajectòria dels seus negocis canviaria.
Farien una mica més de diners.
La seva qualitat de vida
milloraria.
I farien petits arranjaments a les seves vides realment interessants,
com ara enviar els nens a l'escola.
Probablement podrien comprar-se teles mosquiteres.
Potser podrien permetre's un pany a la porta per a sentir-se segurs.
Potser podrien simplement posar sucre al te
i oferir-me'n quan hi anés de visita
i això els faria sentir orgullosos.
Però hi havia aquets detalls bonics, encara que parlés amb 20 pastors seguits,
i alguns dies això és el que passava --
aquests preciosos senyals de canvi de vida
que eren tant significatius per a ells.
Aquesta va ser una altra cosa que realment em va arribar.
Va ser una lliçó d'humilitat veure per primer cop,
entendre realment
que, encara que hagués pogut agafar una vareta màgica i arreglar-ho tot,
probablement m'hagués equivocat en moltes coses.
Perquè la millor manera per a la gent d'arreglar les seves vides
és que tinguin el control i que ho facin de la forma que creguin més convenient per a ells.
Així que me'n vaig adonar i va ser una cura d'humiltat.
Bé, una altra cosa interessant va passar mentre jo era allà.
Ni una sola vegada em van demanar una donació,
que era al que jo estava acostumada.
Hi ha pobresa; dones diners per ajudar.
Ningú no em va demanar una donació.
De fet, ningú no volia de cap manera que em sentís malament per ells.
Com a màxim, volien poder fer més del que ja feien
i construir a partir de les seves pròpies habilitats.
El que sí que vaig sentir, de tant en tant,
és que la gent volia un préstec --
vaig pensar que sonava molt raonable i emocionant.
Per cert, vaig estudiar filosofia i poesia a la universitat,
així que no sabia la diferència entre beneficis i ingressos quan vaig anar a l'Àfrica oriental.
Simplement tenia la impressió de que els diners servirien.
I la meva iniciació als negocis
va ser amb aquestes petites injeccions de capital de 75 €.
I vaig aprendre sobre beneficis i ingressos, sobre apalancament, sobre tot tipus de coses,
de grangers, de costureres, de ramaders.
Així que aquesta idea
de que aquestes noves històries de negocis i esperança
les hauria de compartir amb els meus amics i familiars,
i de pas, potser aconseguiríem una mica d'aquests diners que ells necessitaven
per a poder continuar amb els seus negocis, en forma de préstecs,
aquesta simple idea es va convertir en Kiva.
Uns quants mesos més tard, vaig tornar a Uganda
amb una càmera digital i una pàgina web bàsica
que la meva parella, el Matthew, i jo havíem creat,
i vam fer fotos de set dels meus nous amics,
vam penjar les seves històries a la web, aquestes històries d'emprenedoria,
les vam fer arribar a amics i família i vam dir: "Creiem que això és legal.
Encara no tenim resposta de la SEC (Comissió de Seguretat i Intercanvi) sobre els detalls,
però us interessaria participar en això,
proporcionar-los els diners que necessiten?"
Els diners van arribar bàsicament d'un dia per l'altre.
Els vam enviar a Uganda.
I en els sis mesos següents, va passar una cosa preciosa;
els emprenedors van rebre els diners,
els van pagar i, efectivament, els seus negocis van créixer,
i van ser capaços de mantenir-se ells mateixos
i variar la trajectòria de les seves vides.
A l'octubre de 2005,
després que aquells set primers préstecs foren retornats,
el Matt i jo vam treure la frase "versió en proves" de la web.
Vam dir, "El nostre petit experiment ha estat un èxit.
Ara comencem de veritat.". Allò va ser el nostre llançament oficial.
I aquell primer any, d'octubre 05 a octubre 06,
Kiva va facilitar 370.000 € en préstecs.
El segon any, van ser un total de 11 milions.
El tercer any, la xifra va rondar els 30.
El quart, vam estar gairebé en els 75.
I avuí, amb menys de cinc anys de vida,
Kiva ja ha facilitat
més de 115 milions d'euros, en petites sumes de 20 euros,
entre prestadors i emprenedors --
més d'un milió d'ells, repartits en 200 països.
Doncs en aquest punt es troba Kiva avuí en dia, per retornar-vos al present.
I tot i que aquests nombres i estadístiques
són interessants i realment divertits d'explicar,
per a mí, en realitat Kiva va d'històries.
Va de reexplicar
la història dels pobres,
i de donar-nos a nosaltres mateixos
una oportunitat d'involucrar-nos
que validi la seva dignitat,
que validi una relació de companyerisme,
i no una relació basada
en la tradicional estranyesa que es pot donar
entre donant i beneficiari.
En lloc d'això, una relació que promogui el respecte
i l'esperança
i aquest optimisme
de que junts podem avançar.
El que espero és,
no només que els diners segueixin fluint a través de Kiva --
cosa que és molt positiva i significativa --
sinó que espero que Kiva pugui desdibuixar les línies que hi ha, com he dit,
entre les tradicionals categories de rics i pobres
que ens han ensenyat a veure en el món
aquesta falsa dicotomia entre nosaltres i ells, entre tenir i no tenir.
Espero que Kiva pugui esborrar aquestes línies.
Perquè, mentre això passi,
crec que podem sentir-nos lliures per a interactuar
d'un mode més obert, més just i més creatiu,
per a comprometre'ns i ajudar-nos els uns als altres.
Imagineu com us sentiu
quan veieu algú al carrer demanant
i esteu a punt d'apropar-vos-hi.
Imagineu com us sentiu.
I ara imagineu la diferència amb veure algú
que té una història d'emprenedoria i treball dur
i vol parlar-vos del seu negoci.
Potser estigui somrient, i vulgui explicar-vos el que ha fet.
Imagineu que esteu parlant amb algú
que està fent créixer i prosperar alguna cosa,
algú que està utilitzant el seu talent
per fer quelcom productiu,
algú que ha construït el seu propi negoci des de zero,
que està envoltat d'abundància,
i no d'escassetat,
que de fet està creant abundància,
algú amb les mans plenes d'alguna cosa per oferir,
i no amb les mans buides
demanant-vos que li doneu alguna cosa.
Imagineu si poguéssiu sentir una història que no esperàveu
d'algú que es lleva cada dia
i treballa molt molt dur per a fer la seva vida millor.
Aquestes històries realment poden canviar la forma que tenim de pensar en els altres.
I si podem reunir
una comunitat sustentadora que s'apropi a aquests individus
i que participi en la seva història
deixant-los una mica de diners,
crec que pot canviar la manera en què creiem en els altres
i en el seu potencial.
Però per a mí Kiva tan sols és el principi.
I quan faig una ullada al futur,
m'és útil reflexionar sobre les coses que he après fins ara.
La primera és, com ja he dit, aquesta idea d'emprenedoria que era nova per a mi.
Els prestataris de Kiva, a mesura que els he anat entrevistant i coneixent en els últims anys,
m'han ensenyat què és l'emprenedoria.
I penso que, en el fons, és decidir que vols millorar la teva vida.
Veure una oportunitat,
i decidir què faràs per intentar aprofitar-la.
En poques paraules, es tracta de decidir que demà pot ser millor que avuí
i perseguir-ho.
La segona cosa que he après és que els crèdits són una eina molt interessant per a la conectivitat.
No són un donatiu.
D'acord, potser no sona tan diferent.
Però de fet, quan dones alguna cosa a algú
i diu "gràcies", i et fa saber com van les coses,
és una cosa.
En canvi, quan li deixes diners, i a poc a poc te'ls torna,
tens una excusa per mantenir un diàleg constant.
Aquesta atenció contínua, aquesta atenció constant,
és realment important
per a construir diferents tipus de relació entre nosaltres.
I en tercer lloc, pel que he sentit dels emprenedors que he conegut,
a iguals condicions,
donada la opció de simplement disposar dels diners per a fer el que necessita,
o bé de comptar amb els diners més el suport i l'estímul
d'una comunitat global,
la gent escull comunitat més diners.
És una combinació molt més significativa, molt més poderosa.
Amb això al cap, aquest particular episodi
m'ha portat a fer el que ara faig.
Ara que estic ficada en això, veig emprenedors per tot arreu.
I una cosa de què m'he adonat
és que hi ha moltes comunitats sustentadores al món que ja existeixen.
Les xarxes socials,
són una via increïble per a augmentar ràpidament el nombre de persones que tenim al nostre voltant
a les nostres pròpies comunitats de suport.
Així que, pensant en això,
m'he estat preguntant: com podem comprometre aquestes comunitats sustentadores
a catalitzar encara més idees emprenedores
i a ajudar-nos
a fer que demà sigui millor que avuí?
Després de fer una recerca sobre el que passa als Estats Units,
m'he trobat algunes dades interessants.
Una d'elles és que, com era d'esperar,
molts petits negocis als EE.UU i arreu del món
encara necessiten diners per créixer i per fer més d'allò que volen fer,
o pot ser que necessitin diners durant un mes difícil.
Però sempre hi ha necessitat de recursos a prop.
Per altra banda, resulta que
aquests recursos no acostumen a venir d'on podríem esperar --
bancs, inversors
o altres organitzacions i estructures de suport --,
vénen d'amics i familiars.
Algunes estadístiques diuen que el 85% o més del finançament de les petites empreses
s'obté d'amics i família.
Això representa uns 100.000 milions d'euros l'any.
És molt.
I en tercer lloc, quan la gent duu a terme aquest procés de recaptació de fons
entre amics i familiars, li resulta molt incòmode, no sap ben bé què demanar,
com demanar-ho o què prometre a canvi,
tot i que tingui la millor de les intencions
i vulgui donar les gràcies a aquells que l'estan recolzant.
Aleshores, per tal d'aprofitar el poder d'aquestes comunitats sustentadores d'una manera nova
i permetre als emprenedors decidir per ells mateixos
com volen que sigui la seva transacció financera,
què els convé més a ells i als del seu entorn,
just aquesta setmana
estem fent un discret llançament de Profunder,
una plataforma recol·lectora de gent perquè els petits negocis recaptin el que necessiten
a través d'inversions d'amics i familiars.
I són inversions, no donacions, ni préstecs,
sinó inversions amb un retorn dinàmic.
De manera que el panorama de la participació en la història,
fluctua amb els alts i baixos.
En poques paraules, es tracta d'una eina de "fes-ho tu mateix"
perquè els petits negocis recaptin fons.
I el que hom pot fer és anar a la web, crear un perfil,
i establir les condicions d'inversió d'una forma molt senzilla.
És molt fàcil, tant per a mi
com per a qualsevol que vulgui utilitzar el lloc web.
I permetem que els emprenedors comparteixin un percentatge dels seus ingressos.
Poden reunir fins a 770.000 euros
d'un nombre il·limitat d'inversors no acreditats ni sofisticats
-- gent normal, Déu ens lliuri --
i poden compartir aquestes devolucions al llarg del temps --
sempre sota les condicions que ells hagin definit.
Un cop els inversors decideixen involucrar-se,
en base a aquestes condicions,
poden obtenir la seva retribució en metàl·lic,
o bé decidir amb antelació
donar-la a una organització sense ànim de lucre.
Així que poden ser inversors d'efectiu o d'una causa.
El meu desig és que aquest tipus d'eina pugui mostrar a qualsevol que tingui una idea
un camí a seguir per a fer allò que vol fer al món
i reunir la gent que ja té al seu voltant,
la gent que millor coneix
i que l'estimen i el volen recolzar,
reunir-los per a fer-ho possible.
Doncs en això estic treballant ara.
I per acabar, voldria dir que tot això només són eines.
Ara mateix, Profunder tot just acaba d'engegar,
i és molt palpable, veig molt clar, que només es tracta d'un vehicle, una eina.
El que necessitem és que la gent s'interessi, que la utilitzi.
tal i com es va interessar en utilitzar Kiva
per a crear aquelles conexions.
Però la bona notícia és que no fa falta que us convenci de que us ha d'importar.
Ni tan sols ho intentaré.
No crec, encara que sovint sentim
les raons ètiques i morals,
les raons religioses,
"Heus aquí per què preocupar-te i donar et farà més feliç".
No crec que ens hagin de convèncer d'això. Crec que ja ho sabem.
De fet, crec que en som tan conscients,
i és una realitat
que ens importa tan profundament,
que el que ens acostuma a frenar
és la por a intentar-ho i fallar,
perquè ens preocupem moltíssim per ajudar als altres
i esdevenir significatius en les seves vides.
Així que el que puc fer avuí,
el millor que puc oferir-vos --
Us he donat la meva història, que és el millor que puc fer.
I puc recordar-nos que sí que ens importa.
Penso que ja ho sabem tots.
I crec que tots sabem que l'amor és prou fort
com per sortir allà i intentar-ho.
Un segon, siusplau.
(Aplaudiments)
Gràcies.
(Aplaudiments)
Gràcies.
(Aplaudiments)
Per a mi, la millor manera d'inspirar-se per intentar-ho
és parar-se a escoltar
la història d'algú altre.
I estic molt agraïda per haver-ho pogut fer aquí a TED.
I estic agraïda perquè cada cop que ho faig,
us ho garantitzo, em sento inspirada,
Em sento inspirada per la persona que escolto.
I cada cop crec més
en el potencial d'aquella persona per a fer grans coses al món
i en el meu propi potencial per a ajudar.
I això
-- oblideu les eines, oblideu el flux de recursos --
això és fàcil.
Creure els uns en els altres,
estar realment segurs en els moments dificils
de que cadascú de nosaltres pot fer coses increïbles al món,
això és el que pot transformar les nostres històries en històries d'amor
i la nostra història col·lectiva
en una història que perpetuï l'esperança
i allò que és bo per a nosaltres.
De manera que, aquest creure els uns en els altres
sense albergar cap mena de dubte
i posar-ho en pràctica dia a dia en tot allò que fem,
és el que jo crec que canviarà el món i farà que demà sigui millor que avuí.
Gràcies.
(Aplaudiments)